Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

Публічне Акціонерне Товариство КБ «Приватбанк», інтереси якого представляє [PERSON], звернулося до Люботинського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON], інтереси якої представляє [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором. В своїй позовній заяві ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 07 липня 2012 року в сумі 40 835,59 грн. та судовий збір, сплачений при зверненні з позовом до суду, в сумі 1600,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав зазначених в позові та з урахуванням наданих в судових засіданнях доказів. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову, з наступних підстав. Представник відповідача зазначила, що між позивачем і відповідачем взагалі не укладався договір кредитування, анкета - заява є лише наміром укласти договір. [PERSON] стверджувала, що [PERSON] не підписувала умови надання кредиту, не ознайомлювалася з ними, таким чином не укладала кредитний договір, який має бути укладений письмово. Крім того, представник позивача просила застосувати строки позовної давності, оскільки останній раз відповідач знімала кошти в 2012 році, а останнє внесення в липні 2014, тому встановлений строк позовної давності в 3 роки вже минув, так як і минули спеціальні строки позовної давності в 1 рік. Представник позивача, в порядку надання заперечень на заперечення представника позивача, пояснив, що умови та правила кредитування разом із підписаною заявою становлять договір. Відповідно до умов надання банківських послуг передбачено, що договір укладається шляхом підписання анкети, тобто договір обслуговування між клієнтом та банком укладається шляхом приєднання до умов та правил. Відповідач підписала анкету заяву, тобто погодилася з запропонованими умовами та підтвердила, що вона ознайомилася з умовами, правилами, тарифами. Відповідно до підписаних умов, строк позовної давності становить 50 років. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані сторонами доки, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, 07 липня 2012 року [PERSON] власноруч було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 84). З тексту даної анкети-заяви вбачається, що [PERSON] отримала Памятку клієнта, яка містить в тому числі Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, та ознайомився з її умовами. Крім того, [PERSON] висловила свою згоду на те, що дана анкета-заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також в анкеті-заяві було зазначено, що [PERSON] ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами. Крім того, [PERSON] було зазначено, що вона зобовязується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами. Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір. При цьому матеріали справи не містять достатніх доказів, які б свідчили про заперечення фактів підписання анкети-заяви, укладення кредитного договору та отримання відповідачем грошових коштів в кредит. На підтвердження того, що відповідач була обізнана про умов кредитування свідчить те, що вона користувалася кредитною картою та знімала з неї кошти, частково виконала зобовязання.\\ Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте відповідач покладені на неї зобовязання належним чином не виконувала, зважаючи на що, відповідно до наданого позивачем розрахунку, утворилася заборгованість в розмірі 40 835,59 грн. Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по картці, 13 липня 2014 року [PERSON] в рахунок погашення заборгованості, що виникла за кредитним договором, був внесений останній платіж (а.с. 4-6; а.с. 103-108). Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Виходячи з положень чинного законодавства України, дата внесення [PERSON] останнього платежу в рахунок погашення заборгованості має значення для вирішення питання щодо переривання перебігу позовної давності, а не для вирішення питання щодо моменту його спливу, оскільки сплив позовної давності повязується із визначенням строку виконання зобовязання. Згідно п. 1.1.7.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом вказаного строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України , [PERSON] не надано суду доказів того, що вона зверталася до позивача щодо припинення дії укладеного між ними кредитного договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що вказаний кредитний договір був чинним на час визначення заборгованості. Відповідно до п. 2.1.1.2.1. «Умов та правил надання банківських послуг» з метою надання послуг банк надає клієнту картку, вид якої визначається у памятці клієнта/довідці про умови кредитування та заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг (зворотній бік а.с. 24). Пунктом 2.1.1.2.3. «Умов та правил надання банківських послуг» встановлено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку даних документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Згідно п. 2.1.1.2.11. картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на картці, включно. Як вбачається з наданої позивачем довідки, строк дії кредитної картки, наданої відповідачу [PERSON] до березня 2016 року (а.с. 130). Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, [PERSON] не спростовано вказані доводи позивача щодо строку дії кредитної картки та надані на підтвердження цього докази. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах від 19 березня 2014 року та від 07 жовтня 2015 року у справах №№ 6-14цс14 та 6-1295цс/15, зазначено, що перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту по картковому рахунку в цілому починається зі спливом останнього дня місяця дії картки. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Як вбачається із положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 549 ЦК України передбачено обовязок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом, процентами. Як вбачається з умов кредитного договору, сплата [PERSON] заборгованості за кредитним договором передбачена щомісячними платежами, а саме, 7 відсотків від заборгованості, але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості (а.с. 7). Отже, при визначенні заборгованості за нарахованими процентами необхідно застосувати строки позовної давності до кожного окремого платежу. Аналогічна висновки містяться в правових позиціях Верховного Суду України, викладених в постановах від 07 жовтня 2015 року та від 29 червня 2016 року у справах №№ 6-1295цс/16, 6-1188цс16. З матеріалів справи вбачається, що останній платіж відповідачем був здійснений 13 липня 2014 року (а.с. 4-5). Отже, сума заборгованості по процентах складає 9185,50 грн., а сума заборгованості за пенею н6е підлягає стягнення. Щодо стягнення штрафу, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Як вбачається з правових позицій, викладених в постановах Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за штрафами в сумі 500,00 грн. та 1920,74 грн. Отже суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» повинно бути стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 1278,36 грн., заборгованість по процентах в розмірі 33429,38 грн., а всього 34 707,74 грн. Що стосується доводів представника позивача відносно того, що строк позовної давності не пропущений, оскільки сторони домовились про його збільшення до 50 років та передбачили це в п.1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг», відповідно до якого строк позовної давності стосовно вимог банку щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів та витрат банку) становить 50 років, то суд вважає їх безпідставними, зважаючи на наступне. Статтею 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зважаючи на той факт, що п. 1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг» не містять підпису відповідача, а в анкеті-заяві про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», що підписана [PERSON], не міститься домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності до 50 років, колегія суддів дійшла висновку, що сторонами не досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності, зважаючи на що підлягає застосуванню загальний строк позовної давності. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15. Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі матеріалів даної цивільної справи та аналізу зібраних по справі доказів, суд вважає за необхідне: позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити та стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 07 липня 2012 року, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі - 1278, 36 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 33 429,38 грн., а всього 34707,74 грн. Питання щодо судових витрат вирішити в порядку ст. 141 ЦПК На підставі викладеного та

Outcome: partial