Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі - ТОУ АТ «Ощадбанк») звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №161 від 20 грудня 2007 року по основному боргу в сумі 770 909,62 грн. та пені за несвоєчасну сплату основного боргу та відсотків за період з 09 січня 2015 року по 10 січня 2018 року в сумі 678 139,74 грн. В обґрунтування вимог банк вказує, що 07 червня 2011 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] укладено кредитний договір за №161 від 20 грудня 2007 року, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 1 000 000 грн. зі сплатою 15,5% річних, а відповідач зобов'язувався повернути кредит до 19 грудня 2017 року. В забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору 20 грудня 2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір, згідно умов якого [PERSON] передав в іпотеку банку належне йому на праві приватної власності майно. Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконував, у зв'язку з цим позивач звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу. 18 січня 2011 року заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позов ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії ТОУ ВАТ «Ощадбанк» до [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] в користь ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії ТОУ ВАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредиту від 20 грудня 2007 року №161 в розмірі 1 356 931,79 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та надано банку право продажу від свого імені предмету іпотеки. 27 жовтня 2017 року між ПАТ ««Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір купівлі-проваджу предмету іпотеки, за ціною 1 076 590 грн. Станом на 12 січня 2018 року заборгованість за кредитним договором №161 від 20 грудня 2007 року по основному боргу становить 770 909,62 грн., сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу та відсотків за період з 09 січня 2015 кроку та 10 січня 2018 року становить 678139,74 грн. Посилаючись на наведене та те, що кошти від продажу предмету іпотеки повністю не погасили заборгованість, просить стягнути з відповідача зазначені суми. 22 травня 2018 представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] подав відзив. Вказав, що з ухвалення 18 січня 2011 року судового рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, яким задоволено позовні вимоги кредитора про дострокове погашення існуючої на той час заборгованості, кредитний договір припинив свою дію. Правовідносини сторін, що ґрунтувалися на кредитному договорі, зокрема сплата та нарахування процентів припинилися, оскільки судове рішення про задоволення вимог кредитора надає право лише на отримання сум, передбачених вимогами ч. 2 ст. 625 ЦПК України. Таким чином, у зв'язку з ухваленням судового рішення від 18 січня 2011 року, припинилися зобов'язальні відносини сторін і виникли зобов'язальні грошові відносини із повернення визначеної судом суми коштів та нарахованих на дату проведення розрахунку процентів та пені. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволені позову. Крім цього, 22 травня 2018 року представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] подав клопотання про призначення експертизи. 29 травня 2018 року ухвалою суду клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] задоволено, призначено проведення судово-бухгалтерської експертизи. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 05 червня 2018 року від представника ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - ТОУ АТ «Ощадбанк» надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач не визнає і повністю відхиляє аргументи, наведені адвокатом відповідача у відзиві. Вказує, що коштів від реалізації предмета іпотеки не було достатньо для задоволення вимог позивача, а тому позивач вправі вимагати стягнення залишку основного боргу та пені, нарахованої згідно умов кредитного договору. 25 червня 2018 року до суду надійшло клопотання судового експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про витребування додаткових документів, з метою проведення експертизи. У зв'язку з цим, ухвалою суду від 05 липня 2018 року поновлено провадження у справі. Призначено судове засідання на 18 липня 2018 року. Ухвалою суду від 18 липня 2018 року продовжено проведення призначеної судово-бухгалтерської експертизи згідно ухвали суду від 29 травня 2018 року на підставі наявних у справі матеріалів. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Експертиза не була проведена, оскільки відповідачем не внесено кошти за проведення експертизи та не надано документів для дослідження (квитанцій про сплату кредиту), що стверджується листом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 15 серпня 2018 року за №681/18-22. Ухвалою суду від 20 серпня 2018 року поновлено провадження у справі. Призначено судове засідання на 20 вересня 2018 року. В судовому засіданні представник позивача - Драпак Г.В. позов підтримала, просила задовольнити з підстав зазначених у ньому. Пояснила, що після винесення судового рішення 18 січня 2011 року будь-які проценти по кредиту не нараховувались. У зв'язку із невиконанням рішення суду та зобов'язання щодо повернення основного боргу банком правомірно нарахована пеня. Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Враховуючи наведене та наявність доказів про належне сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе, проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (банк) та відповідачем [PERSON] (позичальником) укладено кредитний договір за №161. Відповідно до умов п. 1.1. кредитного договору, банк зобов'язався надати позичальнику на умовах договору грошові кошти в сумі 1 000 000 грн., а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в зазначеній сумі, а також сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 15,5 відсотків річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки визначені цим договором. Згідно з умовами п. 1.2. кредитного договору, сторони погодили, що кредит надається на 120 місяців зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 19 грудня 2017 року. Відповідно до умов п. 5.2. кредитного договору, за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,05% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 20 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (іпотекодержателем) та відповідачем [PERSON] (іпотекодавцем) в забезпечення виконання умов договору кредиту, укладено іпотечний договір. Відповідно до умов п. 1.1 іпотечного договору, іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання позичальниками зобов'язань, які випливають з кредитних договорів №161 та №162 від 20 грудня 2007 року, передав в іпотеку банку належне йому майно, а саме: виробничі та допоміжні приміщення млина і крупорушки, що знаходяться по [ADDRESS] і складаються з цегляної будівлі, площею 1573,6 кв.м., зазначені в плані під літерою «А», цегляної будівлі крупорушки та складських приміщень з прибудовою, загальною площею 237 кв.м. - під літерою «Б», гаража із, загальною площею 85,9 кв.м. - під літерою «В», побутових приміщень, загальною площею 39,1 кв.м. - під літерою «Г», складу, загальною площею 203 кв.м. - під літерою «Д» та земельну ділянку, загальною площею 0,50 га (кадастровий номер [NUMBER], розташованої в [ADDRESS]. Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 січня 2011 року з [PERSON] в користь ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії ТОУ ВАТ «Ощадбанк» стягнуто заборгованість за договором кредиту від 20 грудня 2007 року за №161 в розмірі 1 356 931,79 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: виробничі та допоміжні приміщення млина і крупорушки, що знаходяться по [ADDRESS] і складаються з цегляної будівлі, площею 1573,6 кв.м., зазначені в плані під літерою «А», цегляної будівлі крупорушки та складських приміщень з прибудовою, загальною площею 237 кв.м. - під літерою «Б», гаража із, загальною площею 85,9 кв.м. - під літерою «В», побутових приміщень, загальною площею 39,1 кв.м. - під літерою «Г», складу, загальною площею 203 кв.м. - під літерою «Д» та земельну ділянку, загальною площею 0,50 га (кадастровий номер [NUMBER], розташованої в [ADDRESS], належне на праві власності [PERSON] та передане ним згідно нотаріально посвідченого 20 грудня 2007 року та зареєстрованого в реєстрі за №7480 іпотечного договору, з наданням права продажу, в порядку передбаченому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», а також з наданням позивачу всіх повноважень необхідних для здійснення продажу. 12 червня 2011 року внесено зміни до статуту ВАТ «Державний ощадний банк України», зокрема змінено назву товариства з «Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» на «Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Встановлено, що 27 жовтня 2017 року між ПАТ «Державний Ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу предмету іпотеки за ціною 1 076 590 грн. Зазначені обставини також підтвердили сторони в судовому засіданні. Частина коштів, отриманих від продажу предмету іпотеки була зарахована на погашення заборгованості по кредитному договору за №161 від 20.12.2007 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості від 12.01.2018 року та виписки по рахунку за період з 01 січня 2011 року по 12 січня 2018 року, 26 жовтня 2017 року на погашення простроченого основного боргу згідно кредитного договору за №161 від 20 грудня 2007 року було внесено 229 090,38 грн. за рахунок коштів отриманих від продажу предмети іпотеки. Станом на 12 січня 2018 року залишок заборгованості по основному боргу (тіло кредиту) за кредитним договором за №161 від 20 грудня 2007 року становить 770 909,62 грн., що підтверджується розрахунком простроченої заборгованості за основним боргом від 12.01.2018 року, згідно кредитного договору за №161 від 20 грудня 2007 року. Крім цього, як вбачається з розрахунку заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення основного боргу та нарахованих відсотків згідно кредитного договору за №161 від 20 грудня 2007 року, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату основного боргу та нарахованих відсотків за період з 09 січня 2015 року по 10 січня 2018 року складає 678 139,74 грн. З розрахунку заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення основного боргу згідно кредитного договору за №161 від 20 грудня 2007 року встановлено, що сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу за період одного року з часу звернення до суду із позовом з 23 лютого 2017 року по 10 січня 2018 року становить 184 632,92 грн. За клопотанням відповідача судом була призначена бухгалтерська експертиза на вирішення якої було постановлено наступні запитання: 1. Чи відповідає заявлений розрахунок заборгованості за кредитним договором за№3161 від 20.12.2007 року укладеного між ВАТ Державний ощадний банк України та [PERSON] державним стандартам бухгалтерського обліку, нормативно-правовим актам і умовам кредитного договору? 2. Чи підтверджується первинними бухгалтерськими документами заявлений банком розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором за №161 від 20.12.2007 року укладеного між ВАТ Державний ощадний банк України та [PERSON]? 3. Чи підтверджується первинними бухгалтерськими документами існування заборгованості відповідача за кредитним договором за №161 від 20.12.2007 року укладеного між ВАТ Державний ощадний банк України та [PERSON]? 4. Чи правильно проведено нарахування банком пені за кредитом та суми заборгованості по тілу кредиту? Однак, експертиза проведена не була, оскільки відповідач не здійснив оплати її вартості. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника банку, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В силу вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як вбачається з вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою. Відповідно до вимог ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Положеннями ч.ч. 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з умовами п. 3.2.2 п. 3.2. кредитного договору за №161, сторони погодили, що при виникнення простроченої заборгованості за кредитом та або процентами, у випадках передбачених цим договором банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим договором у примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що в результаті невиконання [PERSON] зобов'язання згідно умов договору кредиту за №161 від 20 грудня 20107 року, банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 січня 2011 року з відповідача в користь позивача стягнуто заборгованість за договором кредиту від 20 грудня 2007 року за №161, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. На виконання вказаного судового рішення звернуто стягнення на предмет іпотеки, яке було реалізовано шляхом продажу за ціною 1 076 590.00грн. Сума коштів, отримана від продажу предмета іпотеки, який належав на праві власності [PERSON], у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на підставі судового рішення, була недостатньою для задоволення вимог кредитора в повному обсязі. Станом на 12 січня 2018 року залишок заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором за №161 від 20 грудня 2007 року становить 770 909,62 грн. У зв'язку з існуванням частини непогашеної заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення з боржника неповернутої суми тіла кредиту, а також пені за несвоєчасне виконання його умов. Суду вважає, що у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного суду у справі за № 310/11534/13-ц у постанові від 04 липня 2018 року. З врахуванням наведеного, суд вважає, що з відповідача на користь банку слід стягнути суму неповернутого основного боргу у розмірі 770 909,62грн. Щодо стягнення суми пені, слід зазначити наступне. Положеннями ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до умов п. 5.2. кредитного договору, сторони погодили, що за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,05% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Таким чином, наявність невиконаного рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу не позбавляє банк права на нарахування пені за весь час невиконання грошового зобов'язання у розмірі погодженого сторонами у договорі. При нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Встановлено, що банк звернувся до суду із позовом 23 лютого 2018 року та заявляє вимогу про стягнення суми нарахованої пені з 09 січня 2015 року по 10 січня 2018 року. З розрахунку заборгованості за пенею встановлено, що сума пені за неналежне виконання зобов'язання за період останнього року до часу звернення до суду із позовом з 23 лютого 2017 року по 10 січня 2018 року становить 184 632,92 грн. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з [PERSON]Є на користь позивача заборгованості за договором №161 від 20 грудня 2007 року по основному боргу в сумі 770 909,62 грн. та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання щодо сплати основного боргу за період з 23 лютого 2017 року по 10 січня 2018 року в сумі 184 632, 92 грн. Крім того, в силу вимог статті 141 ЦПК України, слід стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 14333,14 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial