Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] «ПРИВАТБАНК» (далі ? ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем взятих на себе кредитних зобовязань. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 20.12.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80\~% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладені кредитного договору відповідач ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Між тим, відповідач належним чином не виконав зобовязання за вказаним договором, тому станом на 23.03.2016 року утворилась заборгованість у загальній сумі 27184,85 грн., яка складається з: 8000\~грн. заборгованості за кредитом; 17114,14\~грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 300 грн. заборгованість за пенею; а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:\~500 грн.\~(фіксована частина) та 1270,71\~грн.\~(процентна складова). Виходячи з наведеного, посилаючись на протиправність дій відповідача, якими суттєво порушуються законні права кредитора, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] зазначену у позові заборгованість за кредитним договором у сумі 27184,85 грн. та судовий збір, сплачений при зверненні до суду - 1378\~грн. Представник позивача, повідомлений у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, надавши письмову заяву про підтримку позовних вимог та про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» визнав частково, лише в частині суми кредиту 8000 грн. та пояснив, що отримував вказані кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яку використовував. Він не згоден з нарахованими банком процентами, вважає їх завищеними. Крім того, він неодноразово звертався у відділення банку з питання припинення дії спірного кредитного договору та повернення кредитної картки, але працівники банку відмовились прийняти від нього таку заяву. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи і надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог встановив наступне. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України цивільно-правовий договір визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Під час розгляду справи встановлено, що 20.12.2007 року між Закритим Акціонерним Товариством [PERSON] «ПриватБанк», правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг на отримання кредиту та платіжної кредитної картки, що підтверджується наданою позивачем копією Анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 03.11.2007 року (а.с. 16). Відповідно до вимог ч.\~1\~ст.\~1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Згідно з ч.\~3\~ст.\~1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст.\~1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. За правилами ч.\~1-3 ст.\~638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом частин 1, 2 ст.\~207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до вимог ч.1 ст.\~640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Як встановлено зі змісту Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 03.11.2007 р., сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору та шляхом підписання зазначених письмових документів, а також скріплення їх печаткою юридичної особи. За змістом вказаної Заяви, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Свої зобовязання за кредитним договором [PERSON] виконав належним чином, позичальник отримав вказану у договорі суму грошових коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач під час розгляду справи не заперечував використанням ним кредитних коштів та сплату відсотків за їх використання. Пунктами 3.2 та 3.3 Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку передбачено, Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Також власник картки зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту, з метою запобігання виникненню Овердрафту. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що позичальником не належним чином здійснювались платежі відповідно до умов кредитного договору. Тим самим, судом встановлено існування у позивача субєктивного цивільного права щодо стягнення заборгованості за спірним кредитним договором у звязку з встановленим фактом порушення відповідачем його умов. У розрахунку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначено, що розмір заборгованості відповідача за кредитом станом на 23.03.2016 р. становить 8000 грн. та складається з: 6838,34 грн. поточної заборгованості та 1161,66 грн. простроченої заборгованості за кредитом. Вказана сума відповідачем не оспорюється та визнається у повному обсязі. За таких обставин, судом визнається правильним представлений позивачем розрахунок суми заборгованості за кредитом у розмірі 8000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Стосовно позовних вимог в частині стягнення штрафу та пені суд дійшов таких висновків. Правовим наслідком порушення виконання зобовязання та одним із видів цивільно-правової відповідальності у відповідності до ст. 546 та п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України є встановлена договором або законом неустойка. Пунктом 8.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при порушені позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Відповідач обґрунтованість нарахування штрафу за невиконання зобовязання не спростував та проти його стягнення не заперечував. Тому суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок суми штрафу відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг його фіксованої частини в сумі 500 грн. та процентної складової в сумі 1270,71 грн., відповідає умовам кредитного договору, а позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Водночас, розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у розмірі 300 грн., суд виходить з таких обставин. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Поняття неустойки дано в статті 549 ЦК України, згідно з якою неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума чи інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що за порушення грошових зобов'язань відповідачем за один і той самий період позивачем нараховані як штраф, так і пеня. Вказані види неустойки позивач обґрунтовує порушенням строків виконання грошового зобовязання. Тобто, як за суттю, так і за підставами застосування наведених позивачем видів неустойки відповідача двічі притягнуто до одного і того ж виду відповідальності. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, оскільки за змістом статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а підставами їх застосування позивач зазначає одне й теж порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, їх одночасне застосування у цьому випадку свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності. Відповідна правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові №6-2003ці15 від 23 жовтня 2015 року. Також суд зауважує, що позивачем не доведено жодним доказом, що нарахування пені передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору. В обґрунтування нарахованої пені в розмірі 300 грн. позивач послався на тарифи банку, затверджені наказами № СП-2013-6500941 від 28.01.2013 р. та №\~СП-2013-6776448 від 19.09.2013 р. (а.с.87-93), про нарахування неустойки в розмірі 100 грн. у разі неуплати щомісячного платежу на суму від 100\~грн. другий місяць поспіль. Вказані посилання позивача суд відхиляє, оскільки неустойка у твердій грошовій сумі, а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, не відповідає визначенню пені, наведеному у ч. 3 ст. 549 ЦК України. Крім того, позивач не довів, що його накази, які за своїм змістом носять ознаки внутрішніх організаційно-розпорядчих документів, доведені до відома відповідача, є частиною умов кредитного договору, чи взагалі мають правове значення у відносинах з відповідачем. Ухвала суду про витребування за клопотанням відповідача вказаних доказів, позивачем виконана не була, причини бездіяльності ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суду повідомлені не були. За таких обставин позовні вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 17111,14 грн., суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Під час розгляду справи встановлено, що 20.12.2007 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80\~% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. З розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що позивачем неодноразово збільшувався розмір процентної ставки за користування кредитом: з 01.01.2013 р. він становив 30% (а.с. 14), з 01.09.2014 р. 34,80%, а з 01.04.2015 р. 43,20 % (а.с. 15). Відповідач, заперечуючи про стягнення з нього відсотків за користування кредитом, зазначив, що збільшення процентної ставки було проведено банком в односторонньому порядку та без його повідомлення. Згідно із ч.\~1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі Закон № 661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року. З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 р. (справа № 6-2355цс15) та підлягає врахуванню судом під час розгляду цією справи відповідно до вимог ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України. Оскільки, як було зазначено вище, зміна процентної ставки позивачем у спірних відносинах здійснювалася з 01.01.2013 р., з 01.09.2014 р. та з 01.04.2015 р., до вказаних змін та відповідного нарахування процентів підлягають застосуванню норми ст. 1056-1 ЦК України у діючий редакції. Частина 4 ст. 1056-1 ЦК України встановлює, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до частини 6 ст. 1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. При розгляді справи встановлено, що позивачем при зміні процентної ставки за договором з відповідачем вимоги ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України в діючий редакції не дотримані. Зокрема, суду не надано доказів включення в кредитний договір умов про періодичність, з якою банк має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Позивачем не надано жодного доказу письмового повідомлення позичальника про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Відповідач категорично заявляв про те, що банк не повідомляв його про збільшення процентної ставки за кредитом. У кредитному договорі не встановлений порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. За таких обставин дії позивача не відповідають вимогам ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України щодо заборони змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Крім того, в порушення ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України, у кредитному договорі між сторонами не визначений максимальний розмір збільшення процентної ставки. Посилання позивача в частині зміни процентної ставки за кредитом на Умови та правила надання банківських послуг не є обґрунтованими, оскільки всупереч п. 5.3 вказаних Умов позивач не надав доказів повідомлення клієнта про зміну тарифів не менш ніж за 7 днів до введення таких змін, як і не довів дотримання п. 4.9 Умов про надання держателю картки не рідше одного разу на місяць виписки про стан картрахунків. Обовязок позичальника отримувати виписки про стан картрахунків відповідно до п. 6.3 Умов та правил надання банківських послуг не звільняє банк від обовязку надавати такі виписки. Ухвала суду від 06.07.2016 р. про витребування від позивача письмових доказів, в тому числі, щодо належного повідомлення відповідача про зміну процентної ставки, позивачем також не виконана. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість [PERSON] за процентами станом на 01.01.2013 р. (до дати збільшення банком розміру процентної ставки) становила 74,47 грн. (а.с. 14). Але, вказана сума не підлягає стягненню з відповідача, оскільки в подальшому банк самостійно, в порушення вимог закону без відома та згоди позичальника, продовжував списувати кошти, внесені відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитом саме в рахунок погашення процентів за користування кредитом за збільшеним розміром процентної ставки. За таких обставин, враховуючи, що збільшення процентної ставки за кредитним договором, в порушення вимог закону та умов договору, здійснено позивачем в односторонньому порядку без повідомлення та погодження відповідача, у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом слід відмовити. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені в порядку ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд визнає, що відповідач належним чином не виконав обовязки, передбачені укладеним у встановленому законом порядку кредитним договором. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості по кредитному договору підлягають частковому задоволенню у встановлених судом розмірах, а саме: основного боргу 8000 грн. та штрафу за порушення позичальником строків платежів 1770,71 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Позивачем документально підтверджено відповідними платіжними дорученнями сплата при зверненні з позовом до суду судового збору в розмірі 1378 грн. (а.с. 1). Положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З наведених підстав, пропорційно задоволеній частині позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору 495,28\~грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial