Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 26 серпня 2008 року між Банком та [PERSON] був укладений договір № 32/к, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 45000 доларів США зі сплатою 18 % річних за користування кредитом на термін до 22 серпня 2013 року. Відповідач [PERSON], в свою чергу, зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 32/к. Вказуючи, що у звязку з невиконанням відповідачем [PERSON] належним чином умов договору, у нього станом на 25 травня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 35967,92 доларів США, позивач просив стягнути солідарно із відповідачів зазначену суму заборгованості та судові витрати. 22 січня 2016 року Банк подав до суду уточнену позовну заяву (а.с. 87-88, т. 4), в якій з тих же самих підстав просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за тим же кредитним договором за період з 23 серпня 2012 року по 25 травня 2015 року у розмірі 48142,64 долари США, до складу якої входять: заборгованість по процентах за користування кредитом 18296,10 доларів США; пеня 27542,60 долари США; штраф (фіксована частина) 12 доларів США; штраф (процентна ставка) 2291,94 долари США, та судові витрати. У судове засідання представник позивача не зявився, однак у поданій до суду уточненій позовній заяві вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи, та просив справу розглядати без його участі (а.с. 88, т. 4). Відповідачі у судове засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 101-102, т. 4). Про причини неявки суд не повідомляли. Представник відповідачів у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, в якій просила в позові відмовити, справу розглядати без її участі та за відсутності відповідачів, а також вказала, що вимоги Банку до відповідача [PERSON] є безпідставними, оскільки надана останньою порука відповідно ч. 4 ст. 559 ЦК України припинилася (а.с. 103, т. 4). Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений в зобовязанні строк (термін) його виконання. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 26 серпня 2008 року укладено кредитний договір № 32/к (далі кредитний договір) (а.с. 11-13, т. 1). Відповідно до п.п. 1.1-1.4, 4.1 кредитного договору Банк зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 45000 доларів США на купівлю автотранспорту зі сплатою за користування кредитом 18 % річних на строк до 22 серпня 2013 року. На виконання взятих на себе зобовязань за договором позивач надав [PERSON] кредитні кошти у зазначеному вище розмірі, що підтверджується ордером-розпорядженням про видачу кредиту від 28 серпня 2008 року та заявою на видачу готівки № 1 від 28 серпня 2008 року (а.с. 15, т. 1). Наведені обставини свідчать про те, що між Банком та відповідачем [PERSON] виникли договірні зобовязання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов. Жодних додаткових угод до кредитного договору його сторонами не укладалося. Відповідно до п. 4.4 кредитного договору сплата відсотків за користування кредитом здійснюється 23 числа кожного поточного місяця. З додатку № 1 до вказаного договору вбачається, що сторони узгодили порядок і строки повернення кредиту шляхом складання графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди (а.с. 14, т. 1), що також передбачено в п. 4.2 кредитного договору. При несплаті відсотків у зазначений термін вони вважаються простроченими. Таким чином поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, визначених у п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 даного договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 40% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Пунктами 1.3, 2.2.3 договору встановлено обовязок позичальника повертати кредит в строки та розмірі відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 25 вересня 2012 року із відповідачів достроково солідарно стягнуто на користь Банку заборгованість за кредитом станом на 22 серпня 2012 року у розмірі 103027,23 доларів США (а.с. 3, т. 1). Рішення суду не виконано. Системний аналіз ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє Банк права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, зокрема: простроченої заборгованості за процентами, простроченої заборгованості по комісії, пені за несвоєчасне погашення процентів, пені за несвоєчасне погашення кредиту, пені за несвоєчасне погашення комісії (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15). Відповідач [PERSON] взяті на себе за договором зобовязання відповідно до вимог ст. 526 ЦК України належним чином не виконував, внаслідок чого, з урахуванням достроково стягнутої зазначеним рішенням суду суми боргу за кредитом, з 23 серпня 2012 року у нього станом на 25 травня 2015 року виникла заборгованість по сплаті кредиту в розмірі 48142,64 долари США, з яких заборгованість по процентах за користування кредитом становить 18296,10 доларів США; пеня 27542,60 долари США; штраф (фіксована частина) 12 доларів США; штраф (процентна ставка) 2291,94 долари США, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 90-91, т. 4). Правильність зазначеного розрахунку відповідачами не оспорювалася і не спростована, хоча й за клопотанням представника відповідачів ухвалою суду від 17 листопада 2015 року (а.с. 84, т. 1) було витребувано у позивача виписки про рух коштів по рахунках, відкритих на [PERSON], меморіальні ордери і платіжні доручення по сплаті заборгованості по кредитному договору, однак клопотання про призначення судової економічної чи іншої експертизи відповідно до вимог ст. 143 ЦПК України сторонами не заявлялося. За змістом ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. У разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Виходячи із вищенаведених положень закону та розяснень Пленуму Верховного Суду України, заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 18296,10 доларів США відповідно до встановленого на день ухвалення даного рішення Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США є еквівалентною 467465,36 грн (18296,10 доларів США * 25,55 грн = 467465,36 грн). За таких обставин справи, які підтверджуються належними, допустимими і достовірними доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, враховуючи, що Банком правомірно надано кредит в іноземній валюті, дотримуючись вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом правових і фактичних підстав для стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором по сплаті процентів за користування кредитними коштами, оскільки строк дії кредитного договору закінчився, боржник порушив умови кредитного договору, що виразилося в неналежному виконанні договірних зобовязань, а саме в простроченні платежів згідно з умовами договору й графіку погашення кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного суду надано не було і в матеріалах справи такі відсутні, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося. Разом з тим, суд вважає безпідставною та необґрунтованою вимогу позивача про стягнення неустойки одночасно у виді пені та штрафу з таких мотивів. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу), поняття та види якої визначено у ст. 549 ЦК України. За змістом ст.ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Штраф і пеня як різновиди неустойки обчислюються у відсотках від суми невиконаного, неналежно виконаного або несвоєчасно виконаного грошового зобовязання. Умовами кредитного договору, а саме, п. 6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з п. 6.6 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення будь-якого з грошових зобовязань за договором: 250 грн + 5% від суми позову. Згідно із доданим позивачем до уточненої позовної заяви розрахунком заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором складається із боргу по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 18296,10 доларів США; пені 27542,60 доларів США; штрафу (фіксованої частини) 12 доларів США; штрафу (процентної ставки) 2291,94 доларів США (а.с. 90-91, т. 4). Із вказаного розрахунку вбачається, що позивач нарахував неустойку у виді штрафу на суму заборгованості (позову), до якої одночасно було включено і борг по процентах, і суму нарахованої пені (18296,10 доларів США + 27542,60 доларів США = 45838,70 доларів США * 5% = 2291,94 доларів США), тобто застосував до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність, а саме: два різновиди (штраф і пеню) одного й того ж самого виду відповідальності (сплата неустойки) за одне й те ж порушення зобовязання (прострочення виконання грошового зобовязання за кредитним договором), що є неприпустимим. Крім цього, вимога позивача про стягнення передбаченої п. 6.6 кредитного договору неустойки у виді фіксованого штрафу в іноземній валюті в розмірі 12 доларів США не ґрунтується на вимогах закону, оскільки така умова договору не відповідає визначеному законом змісту цього поняття та його правовій природі як грошової суми, що обчислюється відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, яка носить імперативний характер, у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а тому підстав для її стягнення немає, оскільки встановлення розміру штрафу як неустойки у фіксованій твердій грошовій сумі законом не передбачено і відступлення від таких положень закону відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України не допускається. Також не передбачено законом і нарахування штрафу в іноземній валюті у процентах від суми позову. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення нарахованої Банком суми штрафу до задоволення не підлягають. Аналогічні правові висновки щодо застосування положень ст. 61 Конституції України та ст. 549 ЦК України, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, викладено і в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-2003цс15). Також не ґрунтується на вимогах закону та суперечить умовам кредитного договору вимога позивача про стягнення неустойки (пені) у валюті кредиту (долари США). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 6.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди позичальник сплачує Банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. З огляду на вказане, у разі надання кредиту в іноземній валюті та у випадку порушення позичальником взятих на себе зобовязань за таким кредитним договором Банк, враховуючи, що чинним законодавством не передбачено нарахування і стягнення пені в іноземній валюті, має право на отримання пені виключно у гривневому еквіваленті, у звязку з чим з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 573712,36 грн (27542,60 доларів США * 20,83 грн (курс НБУ, зазначений Банком у заяві на день нарахування заборгованості) = 573712,36 грн), яка не перевищує розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який стягується пеня, нарахована позивачем відповідно до умов договору і в межах узгодженого сторонами у п. 6.8 кредитного договору пятирічного строку позовної давності та буде достатньою сатисфакцією для захисту і відновлення прав позивача, порушених в результаті невиконання боржником взятих на себе за договором зобовязань. Враховуючи, що розмір неустойки не перевищує значно розмір збитків, будь-яких доказів на підтвердження наявності істотних обставин, що мають значення для справи і заслуговують на увагу (щодо майнового стану, доходів, наявності утриманців тощо) відповідач [PERSON] суду не надав, тривалий час взагалі не виконує взяті на себе зобовязання, то суд вважає, що в даному випадку відсутні передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України підстави для зменшення розміру нарахованої пені. Разом з тим, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача [PERSON] як з солідарного боржника (поручителя), а заява її представника про припинення наданої [PERSON] поруки (а.с. 103, т. 4) є підставною, ґрунтується на фактичних обставинах справи та не суперечить нормам матеріального права, якими врегульовано інститут поруки, зокрема, підстави і строки її припинення. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання боржником [PERSON] зобовязань за вищевказаним кредитним договором 26 серпня 2008 року позивач уклав із відповідачем [PERSON] договір поруки № 32/к (а.с. 16, т. 1). Відповідно до умов п.п. 1, 2 договору поруки відповідач [PERSON] зобовязалася відповідати перед Банком як солідарний боржник за кредитними зобовязаннями [PERSON] у повному обсязі, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором (п. 11). Додаткових угод до договору поруки його сторонами не укладалося. У\~статті 559 ЦК України\~встановлені спеціальні підстави припинення поруки. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк предявлення вимоги до поручителя є припиняючим і тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки.\~\~ Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобов'язання згідно з такими умовами договору або порушення встановленого банком строку дострокового повернення кредиту у разі застосуванням банком права на вимогу повернути кредит достроково. Отже, порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на предявлення вимоги до поручителя як солідарного боржника. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі, застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відповідно до вищезазначених норм умова договору поруки (п. 11) про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитором не може розглядатися як встановлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а відступлення від таких положень закону відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України є неприпустимим. За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Аналізуючи норми статей\~261,\~530,\~631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України\~кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором Банк використав передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України\~та пунктом 2.3.3 кредитного договору право на дострокове повернення кредиту, звернувшись у серпні 2012 року до суду із відповідним позовом до відповідачів про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 25 вересня 2012 року із відповідачів на користь Банку стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 103027,23 долари США (а.с. 3, т. 1). Аналіз наведених положень матеріального права та обставин справи в їх сукупності дає підстави для висновку, що, реалізувавши своє право на дострокове повернення кредиту, Банк тим самим змінив строк виконання основного зобовязання, у звязку з чим передбачений частиною четвертою\~статті 559 ЦК України шестимісячний\~строк підлягає обрахуванню з саме з дати зміни кредитором зазначеного строку. З матеріалів справи вбачається, що останній платіж позичальником здійснено 26 січня 2009 року, позивач предявив позов (вимогу) до відповідачів про дострокове повернення всієї суми кредиту і відповідних платежів у серпні 2012 року, яку судовим рішенням від 25 вересня 2012 року було задоволено повністю, строк виконання кредитного договору закінчився 22 серпня 2013 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду лише 10 вересня 2015 року (а.с. 11, т. 1). Враховуючи вищевказані норми цивільного кодексу та виходячи з наведених обставин справи, суд дійшов висновку, що Банк предявив вимогу до поручителя поза межами встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобовязання, у звязку з чим надана відповідачем [PERSON] порука припинилася і на неї, як на поручителя, в даному випадку не може бути покладено обовязок нести солідарну відповідальність із відповідачем [PERSON] по кредитних зобовязаннях останнього. Жодних поважних причин пропуску передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку на предявлення вимоги до поручителя та причин, які унеможливлювали предявлення такої вимоги, позивачем не наведено. Надіслана позивачем відповідачу [PERSON] як поручителю повідомлення-вимога від 12 червня 2015 року про необхідність погасити заборгованість за кредитним договором (а.с. 7, т. 1) не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки вказана вимога предявлена Банком поза межами встановленого законом строку дії наданої [PERSON] поруки. З огляду на вказане у позові Банку до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити. Аналогічні правові висновки щодо застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, викладено і в постановах Верховного Суду України від 18 липня 2012 року (справа № 6-78цс12), від 02 вересня 2015 року (справи № 6-438цс15, № 6-1077цс15), від 09 вересня 2015 року (справа № 6-933цс15), від 11 листопада 2015 року (справа № 6-2056цс15), від 27 січня 2016 року (справа № 6-990цс15). Із платіжних доручень вбачається, що Банком за подання до суду позову з урахуванням уточнених вимог (1002811,13 грн) сплачено судовий збір в розмірі 15042,17 грн (а.с. 94-95, т. 4). Даним рішенням судом задоволено вимоги Банку частково стягнуто заборгованість по сплаті процентів і пеню (18296,10 + 27542,60 = 45838,70), тобто на 95,2% (45838,70 * 100% / 48142,64 = 95,2%). З огляду на вказане, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, виходячи з принципу пропорційності розподілу судових витрат до задоволених вимог, з відповідача [PERSON] в користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 14320,15 грн (15042,17 грн * 95,2% / 100% = 14320,15 грн). На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 533, 543, 549, 553, 554, 559, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: partial