Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимоги за яким зменшив 18 серпня 2016 року (а. с. 230-232). В позові зазначив, що відповідно до договору кредиту № 490079551 від \~24.06.2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, і [PERSON] останній отримав кредит в сумі 10512,88 доларів США. \~Згідно з умовами договору кредиту позичальник зобовязався до 24 червня 2017 року року повернути отриману суму кредиту та проценти за користування кредитними коштами відповідно до графіку погашення кредиту. Оскільки позичальник виконував свої зобовязання за кредитним договором неналежним чином, станом на 27 липня 2016 року у нього утворилася заборгованість в сумі 94078 грн. 40 коп., з яких 92503 грн. 88 коп., що еквівалентні 3732,2 доларів США, \~складає заборгованість за кредитом, 1754 грн. 86 коп., еквівалентні 63,54 доларів США заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і [PERSON] в цей же день, а саме: 24 червня 2009 року, року укладений договір поруки № 490079551-П, за яким відповідач зобовязалася у випадку невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором нести з ним солідарну відповідальність, що передбачена договором кредитування. У звязку з порушенням позичальником прийнятих на себе зобовязань просить про дострокове стягнення заборгованості за договором з відповідачів солідарно. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позову, пояснивши, що через систематичне невиконання позичальником зобовязань за договором кредитування банк просить про дострокове повернення частини кредиту. Відповідачі проти задоволення позову заперечують. В обґрунтування заперечень суду пояснили, що договір містить істотний дисбаланс прав сторін, оскільки його предметом є іноземна валюта, чий курс з моменту отримання кредиту значно зріс. [PERSON] того, зазначений договір є несправедливим, так як за умови зростання курсу іноземної валюти всі ризики знецінення валюти національної несе позичальник. Зростання курсу долару США по відношенню до гривні зумовлює щомісячне зростання заборгованості за кредитом та відсотками, що також є несправедливим. Позичальник має право на достовірну і доступну інформацію стосовно умов договору, наявних ризиків знецінення національної валюти, проте така інформацію позивачу перед укладенням договору не була надана, а банківська установа всупереч вимог законодавства про захист прав споживачів не попередила позичальника про кредитні ризики. Зазначене свідчить про недійсність правочину як такого, що вчинений під впливом обману. За вказаних обставин позичальник і поручитель на час вирішення справи змушені нести потрійну відповідальність, на що вказує: - по-перше, те, що вони майже сплатили суму кредиту до того часу, як раптово злетів курс іноземної валюти, фактично погасивши 6780,68 доларів США порівняно з отриманими 10512,88 доларів США; - по-друге, вони передали фінансовій установі на реалізацію заставлене майно, яке було придбано виключно за кредитні кошти, разом з тим навіть після продажу автомобіля їхня заборгованість перед банком більш ніж в два рази перевищує отриману ними суму (94078 грн. 40 коп. порівняно з 48990 грн.). У звязку з наведеним просять про залишення позову без задоволення. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 24 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, і [PERSON] останній отримав кредит в сумі 10512,88 доларів США (а. с. 5). \~Згідно з умовами договору кредиту позичальник зобовязався до 24 червня 2017 року року повернути отриману суму кредиту та проценти за користування кредитними коштами відповідно до графіку погашення кредиту (а. с. 11). Станом на 27 липня 2016 року у нього утворилася заборгованість в сумі 94078 грн. 40 коп., з яких 92503 грн. 88 коп., що еквівалентні 3732,2 доларів США, \~складає заборгованість за кредитом, 1754 грн. 86 коп., еквівалентні 63,54 доларів США заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом а. с. 233). У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і [PERSON] 24 червня 2009 року, року укладений договір поруки № 490079551-П, за яким відповідач зобовязалася у випадку невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором нести з ним солідарну відповідальність, що передбачена договором кредитування. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір і додаток № 1 до нього, графік погашення заборгованості, розрахунок заборгованості, виписка з особового рахунку відповідача, вимога про дострокове повернення кредиту, вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову. За змістом ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення Цивільного кодексу про надання позики, а в силу ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Це правило закону узгоджується з розясненнями п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» про те, що право вибору судового захисту, передбаченого законом або договором, в тому числі вимога про дострокове стягнення заборгованості, належить виключно позивачеві. Виходячи з наведеного, право фінансової установи на звернення з відповідною вимогою до спливу дії кредитного договору ґрунтується на законі, оскільки судом встановлено порушення позичальником зобовязань із своєчасного погашення кредиту. В силу частин першої і третьої ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виражене у гривнях, про стягнення суми, еквівалентної певній сумі у гривні, просить позивач, тому, обчислюючи розмір заборгованості, який належить присудити позивачеві, суд виходить з еквіваленту складових цієї заборгованості у гривні за курсом Національного Банку України станом на час звернення до суду із заявою про зміну предмету позову, а саме: на 10 серпня 2015 року. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Доводи про не6ізнаність позичальника про валютні ризики спростовує та обставина, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та своїм підписом засвідчив згоду з ними. Своїм підписом позивач погодився з умовами надання кредиту, встановленими договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2016 року, яке набрало законної сили, встановлено, що кредитний договір між сторонами не суперечать нормам ЦК України або іншим актам цивільного законодавства. Кредитний договір\~ був узгоджений та прийнятий сторонами на момент підписання договору, що підтверджується підписами сторін.\~ Вказане положення не суперечить ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виконання спірних відносин. Позивач погодився укласти договір на умовах, визначених в ньому. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по всіх своїх операціях. Зазначені обставини в силу ст. 61 ЦПК України є обовязковими при вирішенні цього спору. Твердження про те, що іноземна валюта не є грошовими коштами в розумінні ч. 1 ст. 1054 ЦК України, суд також не приймає до уваги, виходячи з такого. В силу ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми, а кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти, а відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Як випливає із суті договору кредитування, додатку до нього про загальну вартість кредиту, суть правовідносин сторін зводиться до обовязків, що регулюються правилами законодавства про кредитування, а право банківських установ укладати договори кредитування з фізичними особами у іноземній валюті закріплено Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року, Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року. Згідно із ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу частин першої і третьої ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виражене у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Оскільки фінансова установа на момент укладення договору отримала у встановленому законом порядку банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, видача кредиту в іноземній валюті є правомірною. Твердження про те, що іноземна валюта не може використовуватися як засіб платежу в межах договору, спрямованого на реалізацію споживчих потреб, також не приймаються судом, оскільки зазначеним положенням стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнена на підставі Закону України від 22.09.2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», тоді як договір кредитування між сторонами укладений 31 липня 2008 року, тому в силу правил дії законів в часі положення Закону від 22.09.2011 року застосуванню не підлягають. Згідно із ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згаданим рішенням суду від 04.07.2016 року в задоволенні позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства «АльфаБанк» про визнання недійсним договору кредитування № 490079551 від \~24.06.2008 року відмовлено. Таким чином, иходячи з презумпції свободи договору та паритету сторін у визначенні умов договору за наявності договору, який підлягає виконанню відповідно до його умов та вимог закону, суд не вбачає підстав для звільнення відповідачів від виконання прийнятих на себе за договором зобовязань. Згідно із ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Наданий суду договір поруки, укладений між позивачем та співвідповідачем 24 червня 2008 року, вказує на характер правовідносин сторін, дає суду підстави для покладення солідарної відповідальності за порушення обовязків, що передбачені основним договором. Стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає і судовий збір.

Outcome: approved