Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом ПАТ КБ «ПриватБанк»; Банк) 25 вересня 2017 року звернулося до суду з зазначеним позовом до [PERSON] (далі за текстом Відповідач). В обґрунтування позовних вимог Банк зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 14 березня 2014 року уклали кредитний договір без номеру, за умовами якого Банк зобовязався надати [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач зазначив у позові, що свої зобовязання перед [PERSON] Банк виконав, надавши їй кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, які затверджені наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами Банку і викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/ 70/, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. У позові зазначено, що після отримання кредиту [PERSON] свої кредитні зобовязання не виконала належним чином, в результаті чого у неї перед Банком станом на 11 вересня 2017 року утворилася заборгованість у сумі 16513,86 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 249,15 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 11702,15 грн., заборгованості за пенею та комісією 3300 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 762,57 грн., яку просять стягнути з відповідача на користь Банку, а також 1600 грн. судового збору. Про місце, дату і час судового засідання учасники справи повідомлені належним чином. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судове засідання не явився, надав суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги Банку до [PERSON] підтримав з зазначених у позові підстав, просив задовольнити їх у повному обсязі. Не заперечує проти постановлення у справі заочного рішення відповідно до вимог ст.223 ч.4 ЦПК України (а.с.77,78). Відповідач [PERSON] і її представник адвокат [PERSON] надали письмові заяви про завершення розгляду справи за їх відсутності. При цьому відповідач заявила, що вона позовні вимоги до неї ПАТ КБ «ПриватБанк» визнає частково, оскільки вважає, що, по-перше, сума заборгованості позивачем безпідставно завищена, і, по-друге, у даному випадку слід застосувати строки позовної давності. Повідомила суд, що вона не має можливості будь-яку суму заборгованості сплатити однією сумою через відсутність достатніх коштів, і просила зважити на це суд при постановленні рішення (а.с.79,80). З огляду на заяви учасників справи про розгляд справи без їх участі відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, часткове визнання позовних вимог відповідачем і її представником, дослідивши письмові докази по справі, дав оцінку добутим доказам у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 березня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір без номеру, за умовами якого Банк зобовязався надати [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредитний договір складався з анкети-заяви клієнта, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до зазначеного відповідач отримала платіжну картку з кредитними коштами на ній (а.с.6-30). Згідно ст.ст.207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. 14 березня 2014 року [PERSON] звернулася до позивача із заявою про видачу кредиту з видачею кредитної картки і встановленням кредитного ліміту у сумі 500 грн. При цьому [PERSON] підписала анкету-заяву, в якій зазначено, що вона ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку, та висловила згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.6; 6,зворот). Відповідно до п.2.1.1.12.6 Правил користування платіжною картою, за користування кредитом Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 360 календарних днів на рік (а.с.28,зворот). Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (а.с.25,зворот). Відповідно до пунктів 2.1.1.5.6 У разі невиконання зобовязань за договором на вимогу Банку позичальник зобовязався виконати зобовязання з виконання кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку (а.с.25,зворот). Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязався сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а.с.26). Для вирішення даної справи застосуванню підлягають ст.ст.526, 546, 549, 610, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з аналізу яких вбачається, що зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином із застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Суд, проаналізувавши доводи обох сторін і матеріали справи, знаходить слушним твердження позивача в тій частині, що у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у звязку з неналежним виконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором від 14 березня 2014 року, виходячи з наступного. Згідно розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 11 вересня 2017 року Відповідач має заборгованість перед Банком у розмірі 16513,86 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 249,15 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 11702,15 грн., заборгованості за пенею та комісією 3300 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 762,57 грн. (а.с.5). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч.1 ст.1048 ЦК України. За визначенням ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Виходячи з наведених норм чинного законодавства України, позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором. Розмір основної заборгованості за договором, наведений у розрахунку заборгованості, що доданий до позовної заяви, відповідачем не спростовано. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлялося відповідачем і її представником, суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 23 листопада 2016 року у справі №308/16549/13-ц (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 63145729), дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як встановлено судом під час розгляду справи, згідно з розрахунком заборгованості, остання проплата за кредитним договором [PERSON] здійснена 16 жовтня 2014 року, а відтак з 17 жовтня 2014 року (ч.1 ст.253 ЦК України) почався перебіг трирічного строку позовної давності, який з урахуванням приписів ч.5 ст.254 ЦК України закінчився 17 жовтня 2017 року. З матеріалів справи вбачається, що позов ПАТ КБ «ПрватБанк» до [PERSON] надійшов до Пологівського районного суду 25 вересня 2017 року (а.с.3), згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» за умовами кредитного договору від 14 березня 2014 року Банком видана [PERSON] кредитна картка №5168755386321463 з терміном дії січень 2018 року (а.с.71), а тому суд не може погодитися з обґрунтованістю заперечень відповідача проти позову в тій частині, що станом на день звернення позивача з позовом до суду строк позовної давності до основної вимоги вже сплив. Разом з тим, суд вважає слушними заперечення проти позову відповідача в частині застосування строку позовної давності в один рік щодо нарахування за кредитними зобовязаннями пені, а тому, виходячи з розрахунку заборгованості, який складений станом на 11 вересня 2017 року, суд зменшує розмір пені, яка підлягає стягненню, з 3300 грн. до 1100 грн. З розрахунку заборгованості судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором без номеру від 14 березня 2014 року, що складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, а також тарифів банку, у зв'язку із чим станом на 11 вересня 2017 року у неї перед Банком утворилася заборгованість у сумі 13051,30 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 249,15 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 11702,15 грн., заборгованості за пенею 1100,00 грн. Однак, вимоги позивача про стягнення одночасно із відповідача пені та штрафів, як це передбачено п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, пунктами 2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання боргових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно із п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Враховуючи однаковість підстав нарахування пені і штрафів та те, що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на викладене вимоги позивача про стягнення штрафів, передбачених п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 762,57 грн. (процентна складова), задоволенню не підлягають із зазначених підстав. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором без номеру від 14 березня 2014 року в сумі 13051,30 грн. На підставі ст.141 ЦПК України у звязку з задоволенням позовних вимог частково задоволенню підлягає і вимога про стягнення судових витрат з відповідача, які сплачено Банком при подачі позову (1600 грн.), пропорційно задоволеним вимогам позивача, що становить 1280 грн., оскільки суд задовольняє судовим рішенням 80% від 100% суми позовних вимог.

Outcome: partial