Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Золоті Ворота» звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за договором про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії №02/355Ф від 07.05.2008 року за період з 20.05.2011 року по 19.10.2012 року в сумі 157 505.39 грн. та понесених судових витрат по справі. Ухвалою суду від від 04.07.2013 року залишено без розгляду позовні вимоги стосовно відповідача [PERSON] за заявою позивача (а.с.154, 157). Ухвалою суду від від 03.09.2013 року залишено без розгляду позовні вимоги стосовно відповідача [PERSON] за заявою позивача (а.с.164, 168). Під час розгляду даної справи позивач неодноразово збільшував позовні вимоги та остаточно просив заявою від 01.04.2014 року (а.с.235) стягнути з [PERSON] заборгованість за період з 07.05.2008 року по 25.03.2014 року в сумі 747 744.12 грн., з яких: 284 372.21 грн. - кредит, 238 683.08 грн. відсотки, 224 688.83 грн. пені (з 07.05.2008 року по 22.04.2012 року), стягнення судових витрат. Представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив позов задовольнити. Представник відповідача та відповідач [PERSON] заперечили щодо позовних вимог, вважають позов таким що задоволенню не підлягає з підстав зазначених в запереченні, при цьому вказали, що такий договір є нікчемним як публічний договір, а також посилалися на ст..617 ЦК України щодо звільнення відповідача від відповідальності за випадок, оскільки в матеріалах кримінальної справи є докази того, що коштами відповідач не розпоряджався, а передав їх злочинній групі. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Золоті Ворота» до [PERSON] підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між АКБ «Золоті Ворота» правонаступником якого є ПАТ «Золоті Ворота» та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (відновлювальної) №02/355Ф від 07.05.2008 року на суму 150 000 грн., строком повернення до 23.04.2010 року зі сплатою 22% річних за користування коштами у гривні, 17% річних за користування коштами у доларах США , 15% річних за користування коштами у євро (а.с.73-76), до договору були внесені зміни 26.09.2008 року (а.с.78). Як слідує зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Заявою на видачу готівки від 09.05.2008р. та 07.05.2008р. було отримано в касі позивача 9500 доларів США та 13000 євро відповідно до даних заяв (а.с.80). З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підставі даного договору про надання споживчого кредиту між АКБ «Золоті Ворота» правонаступником якого є ПАТ «Золоті Ворота» та [PERSON] укладено договір поруки № б/н від 12.02.2009 р., згідно якого поручитель зобов'язується перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором (а.с.79). Проте, свої зобов'язання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконував, та станом на 26.03.2014 року заборгованість за період з 07.05.2008 року по 25.03.2014 року становить - 747 744.12 грн., з яких: 284 372.21 грн. - кредит, 238 683.08 грн. відсотки, 224 688.83 грн. пені (з 07.05.2008 року по 22.04.2012 року) (а.с.237-251). Згідно ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 03.02.2009 року, 13.07.2009 року позивачем направлялася вимога [PERSON] про виконання зобов'язання згідно укладеного договору №02/355Ф від 07.05.2008 року, яка отримання останнім 11.02.2009 року та 23.07.2009 року (а.с.86-89). Вимоги ПАТ «Золоті Ворота» до відповідача щодо стягнення даної заборгованості є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення частково. А саме, задоволенню підлягають вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотках, щодо пені в сумі 224 688.83 грн., то ця вимога не підлягає до задоволення, оскільки судом роз'яснено позивачу невірність нарахування пені за період з 07.05.2008 року по 22.04.2012 року та надання іншого розрахунку, зважаючи на норму п.6.9 договору №02/355Ф від 07.05.2008 року за якою позовна давність про стягнення неустойки визначена тривалістю в три роки, а тому при відсутності належного розрахунку пені зі сторони позивача, яка здійснена ним у доларах США та євро двома частинами від загальної суми боргу (а.с.239-251), унеможливлює суд зробити належний перерахунок. Тому в цій частині позивач не довів саме таку заборгованість щодо пені. Як пояснив суду [PERSON], він був акціонером ТОВ «Устя зелене» і певні особи його переконали в отриманні кредиту на розвиток бізнесу товариства. 07.05.2008 року [PERSON] на прохання [PERSON] в приміщенні банку оформив заяву на видачу кредиту в сумі 150 000 грн. та надав необхідні паспортні та інші дані, підписавши анкету позичальника. Керівником банку «Золоті Ворота» був [PERSON], який підписав договір про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (відновлювальної) №02/355Ф від сторони банку. Особисто відповідач не підписував даний договір зі сторони позичальника. В подальшому цього ж дня відповідач підписав заяву на видачу готівки в сумі 13000 євро, отримав кошти в цій сумі в касі банку та передав [PERSON], тобто кредитні кошти відповідач сам не використовував і не розпоряджався ними на власний розсуд. 08.05.2008 року [PERSON] знову ж на прохання [PERSON] в банку розписався за отримання коштів в сумі 9500 доларів США, які тут же забрав [PERSON] Тому, відповідач вказує на те, що він не може нести відповідальність за дії учасників організованої групи, по діях яких триває кримальна справа на розгляді Івано-Франківського міського суду (а.с.18-65,127-138), в зв'язку з цим просив в позові відмовити повністю. Судом неодноразово роз'яснювалось право відповідача на оскарження договору про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (відновлювальної) №02/355Ф від 07.05.2008 року, однак доводи представника відповідача та відповідача покладалися на відсутність необхідності оскарження договору та на нікчемність такого правочину за ст..228 ЦК України, який порушує на їх думку публічний порядок, та спрямований на порушення конституційних прав та свобод людини (а.с.139-140). Так, дана стаття вказує на те, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Пунктом 3 (доповнено частиною третьою згідно із Законом № 2756-VI від 02.12.2010р.) цієї статті зазначено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Однак стороною відповідача не доведено суду нікчемність договору про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (відновлювальної) №02/355Ф від 07.05.2008 року за вищезазначеною статтею. В подальшому представник відповідача вказував на те, що у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON], [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ст..191 ч.5, ст..366 ч.2 КК України, буде розглядатися і цивільний позов ПАТ «Золоті Ворота» до даних цивільних відповідачів (а.с.222-227), а тому з позичальника [PERSON] не має необхідності стягнення заборгованості по кредитному договору, однак такі доводи суд також відхиляє, оскільки банк використав своє право на звернення до суду з даним позовом в розумінні ст..11 ЦПК України. Заперечуючи в судовому засіданні 29.04.2014 року проти позову представник відповідача наголосив, що за ст..617 ЦК України є підстави звільнення відповідача від відповідальності за випадок, оскільки в матеріалах кримінальної справи є докази того, що коштами відповідач не розпоряджався, а передав їх злочинній групі. Так, за ст. 617 ЦК особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Однак, доводячи що укладання договору №02/355Ф від 07.05.2008 року зі сторони позичальника є випадком, представник [PERSON] не надав суду доказів такого випадку, а передача отриманих позичальником коштів в розпорядження іншої особи не є випадком згідно статті на яку посиляється представник [PERSON]. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі вищезазначеного, ст.ст. 526, 530, 1054 ЦК України та

Outcome: partial