Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між ТОВ «Комерційний Банк «Дельта», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та відповідачкою 03.04.2008 року укладено кредитний договір № 001-21012-030408, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит шляхом відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії на загальну суму 30 000 грн. На день укладення кредитного договору встановлено ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 1 000 грн. Відповідно до положень зазначеного кредитного договору [PERSON] зобов'язалася повертати отриманий кредит, сплачувати всю суму процентів, нарахованих за користування кредитною лінією, та всю суму пені, яка нарахована за попередній звітний місяць у разі порушення строків сплати заборгованості за Кредитною лінією, однак вказані зобов'язання виконуються несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 13.02.2014 р. заборгованість за договором склала 1 427 грн. 10 коп., яка складається з тіло кредиту в сумі 322 грн. 09 коп., прострочене тіло кредиту в сумі 0 грн. 00 коп., заборгованості за відсотками в сумі 424 грн. 00 коп., заборгованості за комісіями в сумі 681 грн. 01 коп. Оскільки відповідачка [PERSON] свої зобов'язання перед банком не виконує, позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом та просив стягнути на свою користь з [PERSON] загальну суму заборгованості в сумі 1 427 грн. 10 коп., а також сплачений судовий збір. В судове засідання представник позивача надав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка, представник відповідачки проти позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення відповідачки, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами склалися цивільні правовідносини, урегульовані ст.ст. 525, 526, 530, 1050, 1054 ЦК України у відповідності до вимог яких за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки за кредитним договором. Судом встановлено, що між ТОВ «Комерційний Банк «Дельта», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та відповідачкою 03.04.2008 року укладено кредитний договір № 001-21012-030408, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит у вигляді відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії (а.с. 6, 7). Станом на 13.02.2014 року заборгованість перед банком склала 1 427 грн. 10 коп., яка складається з тіло кредиту в сумі 322 грн. 09 коп., прострочене тіло кредиту в сумі 0 грн. 00 коп., заборгованості за відсотками в сумі 424 грн. 00 коп., заборгованості за комісіями в сумі 681 грн. 01 коп. У судовому засіданні представник відповідачки просила застосувати строк позовної давності, мотивуючи тим, що кредитний договір між позивачем і відповідачкою було укладено 03.04.2008 року, оплату відповідачка проводила у відповідності до кредитного договору. Відповідно до кредитного договору, відповідачка повинна була розрахуватися за наданий банком кредит на протязі 364 календарних днів, тобто до квітня 2009 року, вважає що позивачем було пропущено строк позовної давності по зверненню до суду. Як вбачається з матеріалів справи, позов з вимогою про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором пред'явлено позивачем 07.04.2014 року, тобто з порушення строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За приписами ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено: «встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього». Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідачки до винесення рішення судом було заявлено заяву про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Представником позивача не було наведено поважні причини пропущення позовної давності, тому порушене право не підлягає захисту. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки при звернені позивачем до суду з вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, було пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.

Outcome: dismissed