Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) 25.03.2013 року звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 22.06.2006 року банк надав [PERSON] (далі - відповідач) кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом за користування кредитом. Однак відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим за договором станом на 20.02.2013 року виникла заборгованість на загальну суму 28278.37 грн., де заборгованість за кредитом становить 4998.40 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом становить 21457.19 грн., а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1322.78 грн. - штраф (процентна складова). В зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором № б/н від 22.06.2006 року у розмірі 28278.37 грн. та судові витрати у розмірі 282.78 грн. 14.05.2013 року Апостолівським районним судом ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги до [PERSON] задоволено в повному обсязі та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 28278.37 грн., де заборгованість за кредитом становить 4999.40 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом становить 21457.19 грн., а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1322.78 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.21-22). 30.10.2018 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 14.05.2013 року (а.с.36). В обґрунтування заяви відповідач вказав, що про ухвалення вказаного рішення він дізнався з постанови державного виконавця Апостолівського РВ ДВС від 11.10.2018 року про примусове виконання рішення Апостолівського районного суду щодо стягнення з нього боргу в сумі 28561,15 грн. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Про дату та час судового розгляду позову ПАТ КБ «ПриватБанк» 14.05.2013 року він не був повідомлений належним чином, тому просить переглянути вказане заочне рішення. Також вказав, що жодного договору з позивачем 22.06.2006 року він не підписував, кредитні кошти не отримував, тому, на думку відповідача, предмет спору є сумнівним. Також вказує на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Позивачем подано відповідь на заяву про перегляд заочного рішення (а.с.55-120, 127-162), в якій представник позивача зазначає, що відповідачем 22.06.2006 укладено з позивачем договір на отримання банківських послуг, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 5000 грн., вказаний договір відповідачем не виконується, що підтверджується копією кредитного договору, розрахунком заборгованості, копією паспорту відповідача, за яким було оформлено кредитний договір, випискою по рахунку та фото клієнта з карткою. Вважає, що обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності, тому позовні вимоги банку підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо строку позовної давності представник позивача зазначає, що згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки та може бути збільшена за домовленістю сторін. 18.07.2012 року відповідач підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених Наказом Банку від 06.03.2010 року, та відповідно до п.1.1.7.31 Умов та Правил строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Також представник позивача вказує на те, що відповідно до укладеного з відповідачем договору відповідачу відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, якою клієнт може користуватися у межах строку дії картки. Посилаючись на практику Верховного Суду України, представник позивача зазначив, що перебіг позовної давності щодо повернення місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Строк випущеної картки, яка була видана відповідачу, до останнього дня 02.2008 року, що підтверджується довідкою. Позивач звернувся до суду з даним позовом 26.02.2013 року - до спливу строку позовної давності, тобто строк позовної давності позивачем дотримано. Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2018 року заява відповідача про перегляд заочного рішення суду від 14.05.2013 року задоволена, заочне рішення скасовано та справу призначено до судового розгляду. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. У судовому засіданні представник позивача Невеселий Д.Г . позов підтримав, просить його задовольнити. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що договір з відповідачем було укладено 22.06.2006 року, термін дії укладеного договору - до березня 2008 року. 18.07.2012 року відповідач підписав нову Анкету-Заяву про надання банківських послуг, тому строк позовної давності позивачем не пропущено, так як строк складає 50 років згідно п.1.1.7.3.1 Умов та Правил надання банківських послуг. Також представник позивача пояснив, що заборгованість відповідача перед банком виникла у липні 2006 року, так як у червні 2006 року відповідач придбав товар в магазині, де розрахувався кредитною карткою. Жодного разу відповідач після виникнення заборгованості за кредитом в липні 2006 року кошти на погашення заборгованості не сплачував. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Кудлюк О.І. позов не визнав та пояснив, що відповідач у 2006 році навчався у м. Харків, де працював та надавав копії паспорту роботодавцям, при цьому рух своїх документів він не контролював. У 2006 році відповідач жодного договору про надання кредитних коштів з позивачем не укладав, ніяких заяв-анкет не підписував, кошти від позивача у якості кредиту не отримував. Вперше кредитну картку відповідач отримав у позивача у 2012 році, якою користується та сплачує кошти на погашення заборгованості. Про судове рішення від 14.05.2013 року він дізнався після виклику до ДВС, після чого відповідач звернувся до Апостолівського районного суду із заявою про перегляд заочного рішення по справі, яка була задоволена судом. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю. Також представник зазначив, що у разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог, просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у позові з цієї підстави. Вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки строк дії картки, яка начебто була видана відповідачу, до останнього дня лютого 2008 року, і у позивача виникло право на звернення до суду у березні 2008 року, тобто строк звернення до суду сплинув у березні 2011 року. З даним позовом банк звернувся лише у березні 2013 року, тобто після спливу вказаного строку. Також зазначив, що посилання представника позивача на Умови та Правила надання банківських послуг, якими збільшено позовну давність до 50 років, не можуть бути застосовані, оскільки вказані Умови та Правила затверджені у 2010 році. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22.06.2006 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений Договір № б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.179-180). Судом також встановлено, що означений кредитний договір між сторонами було укладено в спосіб подання письмової згоди Відповідача на надання відповідної платіжної картки та видачі Позивачем Відповідачу такої картки. Вказані дії сторін не суперечать загальним засадам цивільного законодавства щодо способу укладання договору, а відтак породжували відповідні договірні зобов`язання для сторін по справі. Згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено назву найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Позивач наголошує, що в порушення умов вказаного кредитного договору Відповідач допустив прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого за ним станом на 20.02.2013 року виникла заборгованість за договором на загальну суму 28278.37 грн., де заборгованість за кредитом становить 4998.40 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом становить 21457.19 грн., а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1322.78 грн. - штраф (процентна складова). З довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 16.11.2018 року (а.с.160) встановлено, що клієнт [PERSON] згідно кредитного договору без номеру від 22.06.2006 року отримав картку № [NUMBER] з терміном дії до останнього дня 02.2008. Як видно з руху коштів по картковому рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] , відповідачем в період часу з 22 по 29 червня 2006 року здійснено 10 операцій з придбання товару на загальну суму 4998,40 грн. (а.с.157-158). Вказане свідчить про те, що відповідач користувався кредитними коштами та був обізнаний із обов`язком їх погашати. Зі вказаної довідки про рух коштів судом встановлено, що заборгованість в розмірі 4998,40 грн. виникла у липні 2006 року. Таким чином, суд доходить висновку, що матеріалами справи доведено існування між сторонами кредитних зобов`язань, використання відповідачем кредитних коштів. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит,будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів Відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернуті такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у кредитному договорі, та сплачувати відсотки за користування кредитом, то позов в цій частині ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Разом із цим у справі, що розглядається, суд звертає увагу на те, що Умови та Правила надання банківських послуг, які Позивач надає суду на обґрунтування своїх вимог (а.с.6-9), не містять підпису Відповідача. У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме з даними Умовами був ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили відповідальність при порушенні договірних зобов`язань, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо відповідальності за порушення зобов`язання, не змінювались. У заяві позичальника також відсутні дані про те, з якими саме Умовами був ознайомлений такий учасник справи. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови та Правила надання банківських послуг, неможна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву. При цьому відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відтак, суд вважає, що оскільки Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а в Анкеті-заяві позичальника відсутня домовленість щодо сплати штрафів за невиконання договору, то вимоги банку в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Аналогічні за своїм змістом правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа № 578/132/16-ц, провадження № 61-3836св18). Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту станом на 20.02.2013 року в розмірі 4998,40 грн. є обґрунтованими. Згідно частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України у справі № 6-1412цс16. У зв`язку з викладеним та відповідно до положень частини першої статті 1054 ЦК відповідач зобов`язаний сплатити позивачу відсотки за користування кредитом у розмірі, визначеному відповідно до частини першої статті 1048, частини другої статті 1054 ЦК, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається з наданого представником позивача розрахунку заборгованості, відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором з липня 2006 року. Отже, розмір процентів за період з 01.07.2006 року по 01.07.2009 року, тобто в межах позовної давності, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи із суми поточної заборгованості у розмірі 4998,40 грн., облікової ставки НБУ та кількості днів прострочення за спірний період становить 1489,16 грн., що розраховується наступним чином: з 01.07.2006 року по 31.05.2007 року (ставка НБУ 8,5%, кількість днів 335) - 389,91 грн.; з 01.06.2007 року по 31.12.2007 року (ставка НБУ 8%, кількість днів 214) - 234,43 грн.; з 01.01.2008 року по 29.04.2008 року (ставка НБУ 10%, кількість днів 120) - 163,87 грн.; з 30.04.2008 року по 14.06.2008 року (ставка НБУ 12%, кількість днів 411) - 675,35 грн.; з 15.06.2008 року по 01.07.2008 року (ставка НБУ 11%, кількість днів 17) - 25,61 грн. Згідно до частини другої статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У зв`язку із викладеним, суд приходить до висновку про те, що вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню, а з Відповідача підлягає стягненню за Договором № б/н від 16.03.2012 року лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4149,31 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом - 1489,16 грн. Заперечуючи проти позову, представник відповідача адвокат Кудлюк О.І. вказує, що відповідач [PERSON] жодних документів з позивачем не підписував та кредитних коштів не отримував. На підтвердження вказаного заперечення ні відповідачем, ні його представником не надано до суду належних та допустимих доказів. Судом роз`яснювалося учасникам справи про можливість заявити клопотання щодо призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення особи, яка підписала Анкету-Заяву від 22.06.2006 року. Відповідне клопотання було заявлено представником відповідача Кудлюком О.І. , але в судовому засіданні 04.06.2019 року відповідач та його представник клопотання щодо призначення почеркознавчої експертизи не підтримали в зв`язку з відсутністю вільних зразків підпису та почерку відповідача, які необхідні для проведення даного виду експертизи. На підставі викладеного, суд відхиляє заперечення проти позову як необґрунтовані. Разом з тим, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в зв`язку зі спливом позовної давності, виходячи з наступного. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу. Згідно наданого позивачем розрахунку, відповідач використав кредитні кошти в період часу з 22 по 29 червня 2006 року, тобто з наступного місяця, в який мав бути внесений черговий платіж, виникло право кредитора на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, як встановлено судом, строк дії картки, яка була надана відповідачу, закінчився в останній день лютого 2008 року, тобто з березня 2008 року у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості по кредиту. З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 25.03.2013 року, тобто з пропуском позовної давності. Твердження представника позивача про збільшення строку позовної давності до 50 років суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається представник позивача, затверджені у 2010 році, тобто після закінчення дії укладеного з відповідачем 22.06.2006 року договору. Крім того, вказані Умови та Правила не містять підпису відповідача. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача. На підставі викладеного, суд вважає, що сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed