Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «[PERSON] ВОРОТА» (надалі «Позивач», «ПАТ «[PERSON] ВОРОТА») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому просив в рахунок стягнення на користь ПАТ «[PERSON] ВОРОТА» 24 818,74 грн. заборгованості за договором № 02/386Ф від 23.06.2006 року за період з 23.06.2008 по 18.08.2015 року, яких: 7805,45 грн. кредит, 3103,17 грн. проценти, 4681,26 грн. комісія за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, 9228,86 грн. пеня, нарахована за період з 18.08.2012 р. по 17.08.2015 р., звернути стягнення на предмет застави автомобіль марки ВАЗ модель 111730 110 30, шасі (кузов, рама, коляска) номер ХТА111730800004203, 2008 року випуску, колір синій, реєстраційний номер [NUMBER] (на підставі договору застави від 23.06.2008 р., зареєстрованого в реєстрі за № 3669) шляхом надання дозволу АТ «[PERSON] ВОРОТА» на укладення договору купівлі-продажу від імені [PERSON] ([INFO], прож.: [INFO], кв. 3, с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, ідентифікаційний номер (РНОКПП) [NUMBER], [NUMBER], виданий Івано-Франківським МВ УМВС в Івано-Франківській області 05.01.1996 року) з іншою особою-покупцем за ціною, визначеною за згодою сторін або на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності; зобовязати [PERSON] передати у володіння ПАТ «[PERSON] ВОРОТА» (61166, м. Харків, пр-т Леніна, 36, код ЄДРПОУ 20015529) предмет застави за вищезазначеним договором застави на період до його реалізації ПАТ «[PERSON] ВОРОТА». Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив задовольнити позовні вимоги та не заперечував проти заочного розгляду справи. Позовні вимоги мотивовані тим, що у звязку з неналежним виконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором № 02/386Ф від 23.06.2006 року у банку виникло право вимоги щодо повернення позичальником в повному обсязі заборгованості по кредиту та нарахованих відсотків, а, відтак, станом на час розгляду справи за [PERSON] існує заборгованість в загальному розмірі 24 818,74 грн. заборгованості за договором № 02/386Ф від 23.06.2006 року за період з 23.06.2008 по 18.08.2015 року, яких: 7805,45 грн. кредит, 3103,17 грн. проценти, 4681,26 грн. комісія за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, 9228,86 грн. пеня, нарахована за період з 18.08.2012 р. по 17.08.2015 р. Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог закону, на думку представника Позивача, у банку виникло право у рахунок погашення заборгованості, яка становить 24 818,74 грн., звернути стягнення на предмет застави, якою забезпечувалося виконання вищевказаного кредитного договору, а саме автомобіля марки ВАЗ модель 111730 110 30, шасі (кузов, рама, коляска) номер ХТА111730800004203, 2008 року випуску, колір синій, реєстраційний номер [NUMBER]. Представник Відповідача [PERSON], подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій також посилався на безпідставність нарахування Позивачем пені за кредитним договором, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили з [PERSON] вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, письмові доводи представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 23 червня 2008 року між АКБ «[PERSON] ворота», в подальшому назву якого змінено на ПАТ «[PERSON] Ворота» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) укладено Договір про надання споживчого кредиту №02/386Ф, за яким банк надав, а позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 52540 грн. на придбання продукції, і зобов'язався повернути кредит до 20.06.2013 року. Умовами п. 1.1. договору про надання споживчого кредиту встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами, який становить 15,8% річних. Розділом 2 визначено порядок повернення кредитних ресурсів, порядок нарахування та сплату процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до п. 2.2. Договору відповідач зобов'язався проводити погашення кредиту та процентів щомісячно у строк до 20 числа поточного місяця по останній календарний день поточного місяця включно. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Ворота» до [PERSON] про стягнення коштів за кредитним договором, позов публічного акціонерного товариства «[PERSON] Ворота» до [PERSON] про стягнення коштів за кредитним договором задоволено; стягнуто з [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Ворота», місцезнаходження якого: м. Харків, вул. Леніна, 36, код банку 351447, код ЄДРПОУ 20015529, на рахунок № 32072175300 в Управлінні НБУ в Харківській області (м. Харків) отримувач АТ «[PERSON] Ворота» ( в стані ліквідації), призначення платежу «погашення заборгованості за кредитним Договором №02/386Ф від 23.06.2008 року» за період з 23.06.2008 року по 18.03.2015 року» - 19961 грн.67 коп. (девятнадцять тисяч девятсот шістдесят одна гривня 67 коп.) заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №02/386Ф від 23.06.2008 року, укладеним між АКБ «[PERSON] ворота», в подальшому назву якого змінено на ПАТ «[PERSON] Ворота» та [PERSON] В судовому засіданні 12 листопада 2015 року представники сторін підтвердили суду ту обставину, що вказане судове рішення станом на час розгляду даної цивільної справи набрало законної сили. Крім того, сторони підтвердили той факт, що вказаним судовим рішенням із [PERSON] було стягнуто існуючу заборгованість за кредитним договором, а також достроково стягнуто всю суму кредиту. Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено судом в рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2014 року, незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач [PERSON] систематично порушувала строки сплати кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № 02/386Ф від 23.06.2008 року. Відтак, в цивільній справі № 344/4927/15-ц судом за позовом ПАТ «[PERSON] Ворота» було стягнуто з позичальника [PERSON] суму заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №02/386Ф від 23.06.2008 року, яка існувала станом на 18 березня 2015 року, а також достроково стягнуто суму кредиту за вказаним договором. Як підтвердили в судовому засіданні 12 листопада 2015 року представник Позивача та представник Відповідач, станом на даний час вказане судове рішення не виконано. В той же час, посилаючись на факт невиконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2014 року у справі № 344/4927/15-ц, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача суми заборгованості, яка фактично складається із суми заборгованості в 19 961,67 грн., яку вже було стягнуто рішенням суду, яке набрало законної сили, а також суми заборгованості у 4 857,07 грн. (зокрема, донараховано відсотки, комісію та пеню), яку нараховано вже після набранням рішенням суду законної сили. Стосовно стягнення 4 857,07 грн. відсотків, комісії та пені за користування кредитними коштами після набрання рішенням суду про дострокове стягнення кредиту та заборгованості законної сили, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до пункту 5.2 Договору визначено, що Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами зобовязань за ним. Поняття зобов'язання та підстави його виникнення визначено статтею 509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. У спірних правовідносинах на підставі пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України за Договором про надання споживчого кредиту №02/386Ф від 23.06.2008 року між банком ПАТ «[PERSON] Ворота» та позичальником [PERSON] виникли кредитні правовідносини, повязані з наданням, отриманням, використанням кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також повернення кредитних коштів у встановленому договором порядку. Підстави припинення зобов'язання визначено статтями 598-609 ЦК України. Зокрема, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов'язань за договорами купівлі-продажу цінних паперів, укладених на фондовій біржі, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобовязань на певних підставах не допускається (стаття 598 ЦК України). Згідно з статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Разом з тим, Суд вважає за необхідне зазначити, що, звернувшись до суду із позовними вимогами про стягнення кредиту в повному обсязі у звязку з неналежним виконанням Позичальником умов кредитного договору, ПАТ «[PERSON] Ворота» висловив свій намір припинити кредитне правовідношення з Відповідачем та визначити строк виконання основного зобовязання, оскільки заявив вимогу про повернення кредитних коштів, не бажаючи перебувати у договірних відносинах з [PERSON] Таке свідчить про те, що термін виконання зобов'язання за цим договором банком було змінено і цей термін необхідно визнати таким, що настав з моменту ухвалення відповідного рішення суду та набрання ним законної сили. Таким чином, з моменту набрання рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2015 року у справі № 344/4927/15-ц законної сили, право банку на отримання процентів, комісії та пені за кредитним договором припинилось. Відтак, з набранням законної сили рішенням суду, яким із позичальника достроково стягнуто всю суму кредитних коштів, кредитні зобовязання між сторонами кредитного договору припинилися, і на підставі частини 5 статті 11 ЦК України між цими сторонами виникли боргові грошові зобовязання, підтвердженні рішенням суду. Іншими словами, природа правовідношення між ПАТ «[PERSON] Ворота» та Відповідачем змінилася, оскільки на зміну кредитним правовідносинам сторін прийшли боргові зобовязання щодо виконання рішення суду про дострокове стягнення кредиту. Таким чином, нарахування відсотків, комісії та пені за кредитним договором після набрання законної сили рішенням суду про дострокове стягнення кредиту суперечить вимогам чинного законодавства України, а, відтак, позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 4 857,07 грн. відсотків, комісії та пені шляхом звернення стягнення на предмет застави, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Аналогічну правову позицію висловлено в ряді судових рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Так, як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 01 жовтня 2014 року (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 40795853), термін виконання зобов'язання за кредитним договором банком було змінено і з моменту набрання рішенням суду про стягнення заборгованості, право банку на отримання процентів за кредитним договором припинилось. В іншій цивільній справі № 6-35797св14 (ухвала від 10 грудня 2014 року, реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 41945348) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення суд апеляційної інстанції, який виходив з того, що судове рішення відповідачами не виконано, що, з огляду на вимоги ст. ст. 526, 599, 1048 ЦК України та умови укладених кредитних договорів, свідчить про те, що позивач має право на отримання процентів за користування кредитом та пені, які передбачені договором і нараховані банком після ухвалення зазначеного судового рішення. При цьому суд послався на абзаци 1, 2 п. 17 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. У справі 6-35797св14 (ухвала від 17 грудня 2014 року, реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 42008405), Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав, що із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є й судовий наказ, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. У справі 6-41128св14 (ухвала від 14 січня 2015 року, реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 42369897), Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, встановивши наявність судового наказу, зазначив, що оскільки ухвалено судове рішення (судовий наказ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. У справі 6-42315св14 (ухвала від 21.01.2015 р., реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 42421248), Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановивши наявність судового рішення про дострокове стягнення з боржника та поручителя заборгованості за кредитним договором та перебування цього рішення на стадії примусового виконання, вказав, що задовольняючи позовні вимоги банку «апеляційний суд не звернув увагу на те, що мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини». В той же час, стосовно позовних вимог про стягнення на користь ПАТ «[PERSON] ВОРОТА» 19961,67 грн. заборгованості за договором № 02/386Ф від 23.06.2006 року шляхом звернення стягнення на предмет застави автомобіль марки ВАЗ модель 111730 110 30, шасі (кузов, рама, коляска) номер ХТА111730800004203, 2008 року випуску, колір синій, реєстраційний номер [NUMBER] (на підставі договору застави від 23.06.2008 р., зареєстрованого в реєстрі за № 3669) шляхом надання дозволу АТ «[PERSON] ВОРОТА» на укладення договору купівлі-продажу від імені [PERSON] ([INFO], прож.: [INFO] міської ради, ідентифікаційний номер (РНОКПП) [NUMBER], [NUMBER], виданий Івано-Франківським МВ УМВС в Івано-Франківській області 05.01.1996 року) з іншою особою-покупцем за ціною, визначеною за згодою сторін або на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності; зобовязання [PERSON] передати у володіння ПАТ «[PERSON] ВОРОТА» (61166, м. Харків, пр-т Леніна, 36, код ЄДРПОУ 20015529) предмет застави за вищезазначеним договором застави на період до його реалізації ПАТ «[PERSON] ВОРОТА», Суд звертає увагу на наступне. Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Загальні умови виконання зобовязань визначено статтею 526 ЦК України. Так, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення виконання зобов'язань за договором № 02/386Ф від 23.06.2006 року між АКБ «[PERSON] ворота» (Заставодержатель) та [PERSON] (Заставодавець) 23 червня 2008 року було укладено Договір застави рухомого майна (транспортного засобу) (надалі «» Договір застави), відповідно до пункту 1.1 якого у забезпечення виконання всіх вимог Заставодержателя до Заставодавця за договором № 02/386Ф про надання споживчого кредиту від 23.06.2008 року та всіма додатковими угодами до нього, а саме: повернення кредиту у розмірі 52540,00 грн. у строк 20.06.2013 року, сплати відсотків за користування кредитом по ставці 15,8 відсотків річних згідно з умовами Кредитного договору, неустойки та інших можливих витрат Заставодержателя, повязаних з невиконанням або неналежним виконанням Боржником зобовязань за кредитним договором, Заставодавець передає у заставу Заставодержателю належний йому на праві власності транспортний засіб ВАЗ модель 111730 110 30, шасі (кузов, рама, коляска) номер ХТА111730800004203, 2008 року випуску, колір синій, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно з пунктом 1.2 Договору застави вартість Майна за згодою Сторін становить 52540,00 грн. Враховуючи вищезазначене, відповідно до статей 3, 4 ЦПК України та Закону України «Про заставу» Позивач обрав способом судового захисту свого права звернення стягнення на предмет застави, а саме легковий автомобіль, який є предметом застави згідно з Договором застави. Статтею 19 Закону України «Про заставу» визначено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чидоговором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержательнабуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в моментнастання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Якщо предмет одного договору застави складають дві або більше речей (два чи більше прав), стягнення може бути звернено на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (на будь-яке з прав) за вибором заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (право), він зберігає право наступного стягнення на інші речі (права), що складають предмет застави (частина 4 статті 20Закону України «Про заставу»). Відповідно до частини 6 статті 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором(частина 6 статті 20 Закону України «Про заставу»). Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-10цс1: «Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В силу застави, згідно зі статтею 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Звернення стягнення на предмет застави відповідно до статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормами чинного законодавства позивачу надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах». Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що матеріалами справи підтверджується наявність у позичальника [PERSON] заборгованості за Договором №02/386Ф від 23.06.2008 року у загальному розмірі 19961,67 грн., Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави та зобов'язання Відповідача передати у володіння ПАТ «[PERSON] ВОРОТА» предмет застави на період його реалізації підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Таким чином, проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, та підлягають задоволенню частково. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, з Відповідача на користь Державного бюджету України слід стягнути 199,6 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial