Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в серпні 2016 року в суд з позовом до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання безпідставною відмову приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії за рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.06.2014р. справа №344/2775/14-ц; зобовязати видати дублікат договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04.04.2003 року за №Д0549; повернення понесених судових витрат по справі. У позовній заяві зазначено, що за рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.06.2014р., яке набрало законної сили 18.06.2014р., звернуто стягнення на майно предмет іпотеки належного [PERSON], та надано ПАТ КБ «Приватбанк» право продажу квартири [ADDRESS]. Для вчинення дій щодо продажу квартири, позивачу необхідно отримати правовстановлюючий документ договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 04.04.2003р. за №Д0549 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] Однак на звернення позивача до відповідача з заявою про видачу дублікату договору купівлі-продажу квартири, останній відмовив у вчиненні нотаріальної дії на підставі ст..8, 53 Закону України «Про нотаріат», покликаючись на те, що банк не був стороною даного договору. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, розгляд справи провести за відсутності представника. Відповідач позов не визнав, з підстав зазначених в запереченні, вважає, що вимоги є безпідставними. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.06.2014р., яке набрало законної сили 18.06.2014р., позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено частково, звернуто стягнення на майно предмет іпотеки належного [PERSON], та надано в т.ч. ПАТ КБ «Приватбанк» право на продаж квартири [ADDRESS], від свого імені будь-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями, необхідними для здійснення продажу предмету іпотеки (а.с.4-5). Для вчинення дій щодо продажу даної квартири, позивачу як стверджує він в позові необхідно було отримати правовстановлюючий документ договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 04.04.2003р. за №Д0549 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], в звязку з чим ПАТ КБ «Приватбанк» 06.07.2016р. звернувся до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] про видачу дублікату договору купівлі-продажу квартири. Однак на звернення позивача до відповідача з такою заявою останній 16.08.2016р. відмовив у вчиненні нотаріальної дії на підставі ст..8, 53 Закону України «Про нотаріат», покликаючись на те, що дублікат документу, що зберігається в нотаріуса, видається особам за дорученням яких чи щодо яких вчинялась нотаріальна дія (а.с.6). Так, відповідно до ст..39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За ч.5 ст..38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Зі змісту вказаних норм випливає, що в разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотеко держателю право продати такий предмет іпотеки, укладений іпотеко держателем договір купівлі-продажу має відповідати вимогам законодавства., зокрема і щодо форми договору купівлі-продажу. При цьому, за ст..657 ЦК України такий договір нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до Наказу Мінюсту України № 296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 22 лютого 2012 р. за N 282/20595 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» пунктом 1.1, гл.2 р.ІІ Порядку визначено, що правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються. За змістом п.1.2. гл.2 р.ІІ Порядку, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: в т.ч. нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу; іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; тощо. У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Разом з тим, як слідує з вимог п.2.7., гл.2 р.ІІ Порядку, якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Отже, якщо рішенням суду передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві, то під час укладання такого договору купівлі-продажу іпотекодержатель, як продавець, зобовязаний надати оригінал договору купівлі-продажу або його дублікат, і рішення суду. Дійсно, за вимогами ч.7 ст.8 Закону України «Про нотаріат», якими керувався у відповіді відповідач, довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. А за вимогами ч.1 ст.53 цього ж закону, у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. В звязку з наявністю судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке обовязкове до виконання за ст..14 ЦПК України, відмова нотаріуса у видачі дублікату правовстановлюючого документа, який у позивача іпотеко держателя відсутній, позбавляє банк можливості укласти правочин щодо відчуження предмету іпотеки, оскільки надання такого документу при укладенні такого правочину є обовязковим. Аналіз змісту норм ст..8,53 Закону України «Про нотаріат» вказує про те, що дублікат нотаріально посвідченого договору видається лише особам, які були стороною правочину, проте за ст..38 Закону України «Про іпотеку» у іпотеко держателя наявне право продажу предмета іпотеки з отриманням всіх необхідних документів для цього. При вирішенні застосування цих норм, які є неузгодженими, слід виходити з п.2 р.ІУ Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку», в якому вказано про те, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Так, Закон України «Про іпотеку» від 05.06.2003р, набрав чинність 01.01.2004р., а Закон України «Про нотаріат» від 02.09.1993р. набрав чинності 01.01.1994р. З цього слід прийти до висновку, що Закон України «Про іпотеку» у даних правовідносинах є спеціальним, який прийнято пізніше. Саме до такого висновку прийшов ВССУ в ухвалі від 29.06.2016р. у справі №2-175/1293/15-ц. А отже, покликання нотаріуса на видачу дублікату правовстановлюючого документу тільки стороні правочину, є невірним, а відмова у вчиненні такої нотаріальної дії є незаконною. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, а саме щодо визнання незаконною відмову приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON]П.у вчиненні нотаріальної дії за рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.06.2014р. справа №344/2775/14-ц, та як наслідок, зобовязати видати дублікат договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04.04.2003 року за №Д0549. При цьому покликання в судовому засіданні відповідача про неоплату за вчинення саме такої нотаріальної дії є недоведеним суду, оскільки у відповіді від 16.08.2016р. відсутнє посилання на таку неоплату (а у разі дійсної її відсутності, нотаріус вправі видати розпорядчий документ щодо цього, що повинен бути виконаний заявником). Так само доводи відповідача про неналежне оформлення самої заяви на видачу дублікату, про що також не обумовлено відповіддю нотаріуса позивачу, а також те, що дана відповідь не є самою постановою у відмові у вчинення нотаріальної дії, не є доведеними суду. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст..38, п.2 р.ІУ Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку», ст..8,53 Закону України «Про нотаріат»

Outcome: approved