Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 03.12.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 6951,34 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31.12.2015 року. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 01.08.2016 року складає 16273,90 грн. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. В матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі представника позивача на підставі наданих доказів, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявились, надали заяви, в яких просили проводити розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позову заперечують, просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 03.12.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 6951,34 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31.12.2015 року. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом (п.2.1 Генеральної угоди). Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором укладеним з відповідачем [PERSON] за період з 03.12.2012 року по 01.08.2017 року складає 16273,90 грн., з яких: заборгованість за кредитом 6160,75 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 3647,84 грн., заборгованість за пенею та комісією 5421,46 грн., штраф відповідно до п.п. 2.2 Генеральної угоди 1043,85 грн. (а.с.4). У розрахунку заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» зазначено, що останній платіж за кредитним договором відповідачем [PERSON] здійснено 26.12.2013 року в сумі 20,00грн., з чим не погоджуються відповідач та її представник, які зазначають, що такого платежу від імені позичальника не було, а банк навмисно ілюструє цей платіж в розрахунку заборгованості, щоб відновити строк позовної давності. Ухвала суду від 06.06.2017 року про витребування з ПАТ КБ «Приватбанк» касових документів дня, а саме квитанції на суму 20 грн. від 26.12.2013 року з призначенням платежу на погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» не виконана, документи не надані. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають істотне значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Представником позивача не надано суду належних\~\~та\~\~допустимих доказів\~\~, що підтверджують факт здійснення відповідачем останнього платежу 26.12.2013 року на суму 20 грн., тому суд не враховує цей платіж та вважає останнім платежем по сплаті заборгованості по кредиту 31.05.2013 року на суму 100грн., що відображено в розрахунку позивача та проти чого не заперечувала відповідач та її представник. Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. За нормами ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 року (справа № 6-61цс14), за договором про надання банківських послуг, якими встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК України). При отриманні кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, яким встановлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу. В рішенні Європейського Суду з прав людини «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року зазначено, що строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. За нормами ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.\~ст. 257-258 ЦК України\~загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки, спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) в один рік. Положеннями ч.1 ст.259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів наявності письмового договору щодо збільшення позовної давності. При цьому суд враховує, що положення щодо збільшення позовної давності, визначені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, а отже, ці Умови та Правила не можна вважати відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-757цс15. Згідно ч.5\~ст.261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові ВСУ від 06 листопада 2013 року у справі №6-116 цс13, відповідно до\~ст.261 ЦК України\~початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. За змістом ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору та зміст вищевикладених правових норм, суд дійшов висновку, що за договором про надання банківських послуг, яким встановлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 22 жовтня 2014 року по цивільній справі № 6-127цс14. Як встановлено судом, строк виконання зобовязань по договору спливає 31.12.2015 року, останній платіж було здійснено 31.05.2013 року, а позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права 17.08.2016 року. Таким чином, враховуючи подану представником відповідача заяву про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування позовної давності стосовно щомісячних платежів, нарахованих банком у період до 16.08.2013 року включно. Отже, з урахуванням вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, яка виникла за період з 17.08.2013 року по 01.08.2017 року (в межах трирічного строку позовної давності) у загальній сумі 11820,59 грн. та яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5840,02 грн. (6160,75 грн.320,73 грн.=5840,02грн.), заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3269,84 грн.(3647,84 грн.378,00 грн. = 3269,84 грн.). Крім того, позивач просив суд стягнути пеню, нараховану за весь період невиконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором, яка відповідно до наданого розрахунку складає 5421,46 грн. Але, з урахуванням заяви представника відповідача про застосування позовної давності, сума пені згідно з положеннями ч.2 ст.258 ЦК України, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON], повинна складати за період один рік до звернення до суду, тобто з 17.08.2015 року по 01.08.2016 року,в межах заявлених позовних вимог. Виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості, пеня за вищевказаний період складає 2710,73 грн. (5421,46 грн.2710,73 грн.=2710,73 грн.). Окрім стягнення з відповідача суми пені за порушення виконання своїх зобовязань, позивач просить стягнути також суму штрафу відповідно до до п.п. 2.2 Генеральної угоди. Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавлення його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконання обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктом 1.1.5.25 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору (а.с.17). У той самий час, п.2.2. Генеральної угоди передбачена сплата штрафу у розмірі 1043,85грн., як вид цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення заборгованості за зобовязаннями, передбаченими договором більш ніж на 31 день (а.с.6). Враховуючи викладене та те, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених статтею 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Таким чином, позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача штрафу не можуть бути задоволені судом з вищенаведених підстав, а тому в задоволені позову в цій частині ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам від заявлених в сумі 1000,91грн. (заявлено 16273,90 грн., задоволено 11820,59 грн., 1378 грн.- сплачений судовий збір х 11820,59 грн. : 16273,90 грн.=1000,91 грн.).

Outcome: partial