Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому, згідно з уточненнями позовних вимог, просив виселити [PERSON] та осіб, в інтересах яких вона діє [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та проживають у квартирі №\~81, розташованій по проспекту Нахімова, 99, у м.\~Маріуполі Донецької області, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у територіальному органі Державної міграційної служби України. На обґрунтування вимог банк посилається на те, що 27 вересня 2006\~року між ним та [PERSON] укладений кредитний договір №\~MRIPGK04000030, на забезпечення виконання якого між цими ж сторонами 27 вересня 2006 року укладено договір іпотеки №\~MRIPGK04000030, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 57 кв. м, житловою площею 41,40 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] належним чином не виконувала грошові зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим банк звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки і рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 14 жовтня 2010\~року звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20 серпня 2012\~року вирішено виселити [PERSON] з указаної квартири. Посилаючись на те, що звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, у вказаній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], неповнолітні [PERSON], [PERSON], на письмову вимогу останні добровільно не звільнили житлове приміщення, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08\~листопада 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині зняття з реєстраційного обліку залишені без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Представник позивача, що діє на підставі довіреності, [PERSON], в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечували проти заочного розгляду. Відповідач [PERSON], яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: [PERSON], [PERSON], та її представник [PERSON], у судове засідання не зявилися, про час, місце та дату розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, в результаті чого, відповідно до ст. 224 ЦПК України\~суд ухвалив провести заочний розгляд справи зі згоди представника позивача на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради до суду не зявився, однак від нього надійшло клопотання, в якому він просить розглянути справу без участі його представника, виключно з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання також не зявилися, про час, місце та дату розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.\~2\~ст.\~197 ЦПК України\~у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідно правовідносини, які випливають із встановлених обставин. Між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] 27 вересня 2006 року укладений кредитний договір №\~MRIPGK04000030, відповідно до п. 1.1 якого банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 27 вересня 2006 року по 23 вересня 2021 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 34\~200 доларів США на наступні цілі: придбання жилої нерухомості, а також у розмірі 4\~617 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.\~п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного договору (а. с. 69). На забезпечення виконання умов кредитного договору, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] 27\~вересня 2006 року укладений договір іпотеки, відповідно до п. 1 якого сторони визначили, що предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного у п. 6 цього договору (трикімнатна квартира [ADDRESS]), на забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальника зобовязань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця (а. с. 1013). Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14\~жовтня 2010 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 вересня 2006 року у розмірі 333\~863 грн. 11 коп. (41\~785,12 доларів США) звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 27 вересня 2006 року, з правом ПАТ КБ «ПриватБанк» укладати від імені [PERSON] договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності і наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. У позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення [PERSON] відмовлено. У позові [PERSON] про визнання недійним кредитного та іпотечного договорів відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору (а. с. 14, 15). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення [PERSON] задоволено. Вирішено виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Вирішено питання про стягнення судового збору. Згідно з повідомленням від 01 квітня 2014 року № 30.1.0.0/2-669, банком направлено [PERSON] та [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], вимогу про добровільне звільнення квартири [ADDRESS], разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сімї та іншими мешканцями, яке отримано адресатами (а. с. 1822). Згідно з довідкою ЖКП «Жилкомплекс» від 17 лютого 2016 року № 508, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], основний квартиронаймач; [PERSON], [INFO], донька; [PERSON], [INFO], онучка; [PERSON], [INFO], онук (а. с. 28). Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а. с. 29, 30). Отже, відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV), ЖК Української РСР, ЦК України. Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК Українського РСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. У той же час, статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Відповідно до ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі\~приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики)\~банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою\~відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим\~громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання\~або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого\~приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому\~частиною третьою цієї статті. З огляду на встановленні обставини, враховуючи наведені положення норм матеріального права, приймаючи до уваги, що, відповідно до п. 1.1 кредитного договору та п. 7 договору іпотеки, [PERSON] отримано кредитні кошти на придбання жилої нерухомості, а саме вказаної квартири, відповідачі: [PERSON], яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], хоч і не є власниками вказаної квартири, однак є членами сімї [PERSON], відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання не є перешкодою для виселення громадян з жилого приміщення, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про виселення обґрунтовані та підлягають задоволенню. \~ Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам підприємцям) або юридичним особам субєктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку». Згідно з п. 1 Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, м. Маріуполь відноситься до населеного пункту, на території якого здійснюється антитерористична операція. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Прикінцевих положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після її завершення. З огляду на статтю 9, частину 2 статті 11 вказаного Закону, зупинення дії положень ст. ст. 37, 38, 40, 41, 43-47 Закону України «Про іпотеку» являє собою тимчасову заборону виконання заходів, які передбачаються вказаними положеннями, носить тимчасовий характер та втрачає свою силу після шести місяців закінчення проведення антитерористичної операції. За своїм змістом наведені положення вказаного Закону встановлюють порядок вирішення спорів щодо реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки; реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки; виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти; реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, у населених пунктах, на території населених пунктів, на яких здійснюється антитерористична операція та на період її проведення, а саме: визначають, що за певних умов та протягом певного проміжку часу такі заходи не проводиться. Оскільки Законом не скасовується дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання правовідносин з реалізації права кредитора (іпотекодержателя) на виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти, зокрема тих, що визначають правові підстави для виселення в судовому порядку з відповідного предмету забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. Таким чином, право іпотекодержателя ПАТ КБ «ПриватБанк» на виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти зупинено на час дії мораторію, встановленого Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1\~378 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved