Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» 17 квітня 2014 року звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що 18 жовтня 2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON], був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 10800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви. Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, але відповідач [PERSON] належним чином свої зобов'язання не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту, внаслідок чого станом на 01 квітня 2014 року за ним утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 30678,38 грн. яка складається з 28448,38 грн. - заборгованість за кредитом;, 292,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн.- штраф (фіксована частина); 1437,07 грн. - штраф (процентна складова). Оскільки, відповідач добровільно здійснювати погашення заборгованості не бажає, позивач змушений був звернутися до суду і просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості в розмірі 30678,38 грн., та судові витрати . В судовому засіданні представник позивача Сеннов О.А. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що 18 жовтня 2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON], був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 10800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.(а.с.7-12). Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, разом з тим, в порушення умов договору, [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 30678,38 грн. яка складається з 28448,38 грн. - заборгованість за кредитом;, 292,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн.- штраф (фіксована частина); 1437,07 грн. - штраф (процентна складова).(4-5) Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н від 18.10.2006 року , за умовами якого позивач зобов'язався надати відповідачу платіжну картку з кредитним лімітом на термін дії такої картки, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки, що підтверджується копією зазначеного договору. При цьому, відсотки за кредитом, строки та порядок погашення заборгованості були визначені Умовами та правилами надання банківських послуг за картою. У пунктах 9.1,9.4 Умов вказано,в яких випадках дія картки припиняється та з якого часу у кредитора виникає право на примусове стягнення заборгованості та в якому порядку. Відповідно до п.9.4 Умов у випадку наявності перевитрат платіжного ліміту по карті та непогашення їх клієнтом протягом 6 місяців, карта закривається та її наступне відновлення можливе лише після повного погашення заборгованості. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 18.10.2006 року та виписки з карткового рахунку остання операція з даною карткою відбулася 23.02.2007 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було внесено суму у розмірі 1135,00 грн., (а.с.32) після чого щомісячні платежі не здійснювались, таким чином, відповідно до положень укладеного між сторонами договору та Умов, платіжна картка відповідача повинна бути закрита протягом 6 місяців після настання строку погашення чергового платежу, тобто з 23 вересня 2007 року Позивач звернувся із зазначеним позовом 17 квітня 2014 року. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Стаття 257 ЦК України встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, умова договору про надання кредитного ліміту на платіжну картку про те, що строк дії картки не визначений, не свідчить про те , що цей договір не має строку виконання. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed