Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося до Галицького районного суду м. Львова з позовом до [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.10.2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 88671,43 грн. на купівлю транспортного засобу. Виконання кредитних зобов'язань забезпечено договором поруки від 22 квітня 2015 року, за умовами якого ТОВ «Гарант Плюс» взяв на себе зобов'язання відповідати перед позивачем солідарно в межах визначеної суми. Крім того, 12.01.2012 року між сторонами на виконання зобов'язання за кредитним договором укладений договір застави, предметом якого визначений транспортний засіб марки «DAEWOO», моделі «NEXIA», реєстраційний номер [NUMBER]. Строк користування кредитними коштами за кредитним договором визначений до 20.10.2018 року. Станом на 20.04.2015 року відповідач не виконує зобов'язання, внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 171469,88 гривень. Просить суд в рахунок кредитного зобов'язання, звернути стягнення на предмет застави, стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості у розмірі 100 грн. та суму сплаченого судового збору. Представник позивача у судове засідання не з'явилася. Надала заяву, в якій зазначила, що справу просить розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, хоча повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується публікацією оголошення у газеті «Урядовий кур'єр» від 30.05.2015 року №96. Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» за довіреністю у судове засідання не з'явився. У письмовому клопотанні просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Фіксування судового засідання технічними засобами не відбувалось, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, оскільки сторони у судове засідання не з'явились. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з положеннями ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. За приписами ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Порушенням зобов'язання, згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), правовими наслідками, зокрема, є відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Кредитним договором між банком та позичальником чітко визначені умови відповідальності за повне або часткове невиконання сторонами умов договору. Судом встановлено, що 20.10.2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір 910.11487, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 88671,43 грн. на купівлю транспортного засобу. 12.01.2012 року між сторонами на виконання зобов'язання за кредитним договором укладений договір застави, предметом якого визначений транспортний засіб марки «DAEWOO», моделі «NEXIA», реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідач скористався кредитними коштами, але свої зобов'язання за договором виконав не у повному обсязі. Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, основний борг [PERSON] станом на 20.04.2015 року склав 62109,24 грн., прострочений борг 13475,07 грн., прострочені проценти - 29486,07 грн., строкові проценти - 1518,21 грн., нарахована комісія - 0 грн., прострочена комісія - 0 грн., інші штрафні санкції - «Штрафи» грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 62803,82 грн., дебіторська заборгованість - 2077,47 грн., віндикаційні витрати - 0 грн., а загальна заборгованість складає - 171469,88 грн. Таким чином, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що [PERSON] грубо порушила умови кредитного договору. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Статтею 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано (ч.1 ст.20 Закону України «Про заставу»). Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом, або договором застави. Згідно з умовами договору застави, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі, якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. Статтею 25 вищезгаданого Закону передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст.26 цього Закону, яка передбачає, зокрема, продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Аналогічні положення містяться у договорі застави, укладеному між позивачем і відповідачем [PERSON]. Згідно зі ст.599 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» щодо звернення стягнення на предмет застави. Вирішуючи позовну вимогу щодо солідарного стягнення з відповідачів на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 100 грн., суд вважає її такою, що ґрунтується на законі та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до договору поруки № 15/34 від 22 квітня 2015 року, ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» відповідає перед позивачем за виконання боржником всіх зобов'язань в сумі 100 грн. Нормами ч. 1 ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Однак, позовна вимога про солідарне стягнення з відповідачів суми судового збору, не ґрунтується на законі, тому цю вимогу належить задоволити частково, стягнувши сплачену суму судового збору у розмірі 1714,7 грн. з [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс» порівно, тобто по 857,35 грн. з кожного відповідача окремо. Аналогічним чином, з кожного відповідача, окремо, належить стягнути в користь позивача 420 грн. витрат, пов'язаних з публікацією оголошення у газеті.

Outcome: dismissed