Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 15500,53 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що між сторонами 30.08.2012 року була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої [PERSON] отримала кредит у розмірі 5964,18 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач зобовязалася надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, Тарифами складає між нею та банком Кредитний договір. Позивач свій обовязок по кредитному договору щодо надання відповідачу кредиту виконав. Однак, відповідач не виконує належним чином взятих на себе зобов'язань, а тому станом на 09.02.2017 року виникла заборгованість у розмірі 15500,53\~ грн., з яких: заборгованість за\~ кредитом 5022,82 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 3852,62 грн., заборгованість за пенею та комісією 5483,34 грн.,\~ штраф відповідно до п 2.2 Генеральної угоди 1141,75 грн., в силу чого позивач змушений звернутись до суду та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 30.08.2012 року у розмірі 15500,53 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак 01.03.2017р. звернувся до суду з клопотанням, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд розгляд справи провести за його відсутності та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с. 36). В судове засідання, призначене на 29.03.2017р. відповідач не зявився, хоч повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовних матеріалів та повістки про виклик в судове засідання за адресою зареєстрованого місяця проживання відповідача: [ADDRESS]. Однак, конверт з ухвалою, позовними матеріалами та повісткою про виклик в судове засідання на 29.03.2017р. повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 45-46). З огляду на наведене вище, розгляд справи було відкладено на 25.04.2017р., про що відповідачу повторно надіслано повістку про виклик в судове засідання. При цьому, ні рекомендоване повідомлення, ні конверт з повісткою про виклик в судове засідання відповідача на 25.04.217р., на адресу суду не повернулися. В той же час, як вбачається з реєстру на відправлення рекомендованої кореспонденції Вінницького міського суду Вінницької області за 30.03.2017р. - [PERSON] було направлено судову повістку за адресою: м. Вінниця, вул. М.Шимка, 12/101, за номером відправлення 2105005991076. (а.с. 50-51) З здійснюючи перевірку отримання відповідачем поштового відправлення №2105005991076 судом встановлено, що вказане поштове відправлення вручено за довіреністю 7 квітня 2017 року, що підтверджується повідомленням роздрукованим з офіційного веб сайту Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» http://ukrposhta.ua/.(а.с. 51-53) З огляду на вищевикладене суд вважає, що відповідача повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, однак останній в судове засідання повторно не зявився не повідомивши про причини неявки. Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Згідно з частиною другою статті 197 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що 30.08.2012р. року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої, банк зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 5964,19 грн. строком на 24 місяці, з 30.08.2012р. по 31.08.2014р., шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, в обмін на зобовязання [PERSON] повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані у Заяві, Умовах та правилах строки. Зі змісту Генеральної угоди від 30.08.2012 року вбачається, що позичальник [PERSON] згодна, що дана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, Тарифами складає між нею та банком Кредитний договір. Вказані письмові документи містять усі істотні умови договору про надання фінансових послуг, передбачені ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому в силу положень ст. 638 ЦК України даний договір вважається укладеним. При укладенні вищевказаного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Згідно з п. 2.1 Генеральної угоди, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач зобовязався надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 298,45 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.08.2014р. На виконання умов Генеральної угоди банк надав [PERSON] кредит у розмірі 5964,19\~ грн. у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць, які нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на 24 місяці, з кінцевим терміном повернення - 31.08.2014р. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором б/н від 30.08.2012р., [PERSON] користуючись кредитними коштами починаючи з 30.08.2012р., зобовязання щодо їх повернення не виконувала. Згідно зі статтями 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем умов договору щодо повернення кредитних коштів та беручи до уваги розрахунок заборгованості за договором №б/н від 30.08.2012 року, суд дійшов висновку, що заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» станом на\~ 09.02.2017 року складає\~8875,44 грн., з яких: заборгованість за\~ кредитом 5022,82 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом 3852,62 грн. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5483,34 грн. заборгованості за пенею та комісією за користування кредитом, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як вбачається з позовної заяви, позивачем в прохальній її частині заявлено до стягнення 5483,34 грн. заборгованості за пенею та комісією. В той же час, як вбачається з розрахунку заборгованості 5483,34 грн.\~ включає в себе лише заборгованість по комісії. Згідно з положеннями частини першої статті 546 ЦК України та статті 549 ЦК України, виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Разом з тим, комісія, в розумінні Умов та правил надання банківських послуг, є винагорода, яка сплачується позичальником на користь банку за надані останнім послуги повязані з обслуговуванням клієнта. Таким чином, пеня, як вид забезпечення виконання зобовязання та комісія, як винагорода за надані послуги, не є тотожними поняттями, оскільки відрізняються за своєю правовою природою. Проте,\~в позовній заяві позивачем не розмежовано, який саме розмір пені вимагається ним до стягнення та за який саме період він виник, а також не зазначено яка сума комісії нарахована позивачем та за які саме послуги банку, тоді як розрахунок заборгованості взагалі не містить відомостей про нараховану пеню. Крім того, з аналізу умов генеральної угоди укладеної сторонами про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт вбачається, що вказаною угодою не передбачено стягнення з відповідача комісії при порушенні строків погашення заборгованості, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому, в судове засідання представник позивача не зявився, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутність, що позбавляє можливості суд зясувати зазначені вище обставини в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 5483,34 грн. заборгованості за пенею та комісією за користування кредитом задоволенню не підлягають у звязку з їх недоведеністю. Що стосується штрафу в сумі 1141,75 грн., то такі вимоги банку також задоволенню не підлягають враховуючи наступне. Пунктом 2.2 Генеральної угоди встановлено, що при порушені позичальником строків погашення заборгованості, передбачених в генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день за зобов'язаннями, строк яких настав, сторони узгодили, що строк повернення кредиту рахується 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи з 32 дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1141,75 грн. Однак, за правилами передбаченими частиною 2\~\~статті 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а тому не може визначатися у твердому вибірковому розмірі. Отже, положення генеральної угоди, якими визначено сплату штрафу у твердій фіксованій сумі не узгоджується з положеннями статті 549 ЦК України, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача\~ підлягають\~ частковому задоволенню в межах заявлених вимог в розмірі 8875,44 грн., з яких: заборгованість за\~ кредитом 5022,82 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом 3852,62 грн.\~ Згідно з частини першої статті 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути 916,14 грн. судових витрат повязаних зі сплатою судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial