Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 77722,34 грн. за кредитним договором №б/н від 28.04.2010 року, у тому числі: заборгованість за кредитом у сумі 8160,32 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 62102,93 грн.; заборгованість за пенею та комісією 3281,84 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн.; штраф (процентна складова) 3677,25 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 28.04.2010 року між Банком та [PERSON] укладено договір, згідно з умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання за вищевказаним кредитним договором не виконує, у позичальника станом на 30.09.2017 року виникла заборгованість у загальному розмірі 77722,34 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 8160,32 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 62102,93 грн.; заборгованості за пенею та комісією 3281,84 грн., а також штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн.; штрафу (процентна складова) 3677,25 грн. На підставі вказаного, враховуючи що в добровільному порядку вказані кошти позичальник банку не повертає, позивач просить стягнути заборгованість за кредитом в судовому порядку. 11.12.2017 року [PERSON] подала письмові заперечення на позов та просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заперечень відповідач посилається на необґрунтованість і безпідставність заявленої до стягнення суми заборгованості, в тому числі нарахування відсотків за користування кредитом, штрафу та пені. Також, відповідач наполягав на застосуванні строку давності за цим позовом відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки про порушення наведеного у позові права та інтересу банк знав ще з серпня 2014 року, проте із цим позовом звернувся лише у жовтні 2017 року, тобто з недотриманням трирічного строку відносно основного зобовязання та річного строку щодо стягнення штрафу та пені. 18.01.2018 року від ПАТ КБ «Приватбанк» надійшла письмова відповідь на заперечення, в якій позивач зазначає про необґрунтованість доводів відповідача та наполягає на задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.04.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно розрахунку до Договору від 28.04.2010 року б/н відповідач взяті на себе зобовязання не виконує, у звязку із чим станом на 30.09.2017 року має заборгованість у розмірі 77722,34 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 8160,32 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 62102,93 грн.; заборгованості за пенею та комісією 3281,84 грн., а також зі штрафів, нарахованих згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, у тому числі зі штрафу (фіксованої частини) 500 грн.; штрафу (процентної складової) 3677,25 грн. Як вбачається зі змісту позовної заяви, вказані нарахування відбулись відповідно до приписів «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/. Позивач зазначає, що наведені умови та правила надання банківських послуг, користування платіжною карткою, а також встановлені тарифи складають між банком та позивальником відповідний Договір. При цьому, позивач зазначає, що ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором, однак відповідач ухиляється від виконання зобовязання, заборгованість за Договором не погашає у встановленому порядку, чим порушує законні права та інтереси кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Аналіз наведених норм показав, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з недотриманням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Водночас, суд враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). За правилами ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги позивача ґрунтуються на тому, що відповідач не виконує зобовязання за договором про надання банківських послуг, укладеним у вигляді підписання 28.04.2010 року Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що вона разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між клієнтом та Банком договір про надання банківських послуг. Водночас, позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами, які б свідчили, що саме ці Умови та Правила, Тарифи розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника. На думку суду, зазначене безумовно спростовує доводи позивача про обізнаність позивальника із правилами користування кредитом, порядком погашення заборгованості, а також із наслідками не виконання зобовязання. Водночас, вирішуючи спір у цій справі, суд вважає за необхідне врахувати доводи відповідача, наведені під час розгляду справи по суті, щодо не підтвердження позивачем належними і допустимими доказами загальної суми заборгованості, заявленої до стягнення за цим позовом. Так, звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначив, що відповідачу 28.04.2010 року наданий кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно розрахунку заборгованості, нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості відбулось з 30.07.2014 року по 29.08.2014 року. Разом з цим, за даними розрахунку, починаючи з 01.09.2014 року, банківською установою відсотки за користування кредитом на суму залишку заборгованості нараховувались у розмірі 32,40 %, з 01.04.2015 року по 30.09.2017 року у сумі 42%. При цьому, матеріали справи не містять належних підтверджень щодо зміни сторонами кредитного договору умов користування кредитом, в тому числі щодо збільшення нарахувань на суму залишку заборгованості. Суд враховує, що Заява-анкета та Памятка клієнта за своїм змістом не містять будь-яких істотних умов кредитного договору, не визначають порядок, строки, а також розміри платежів, в тому числі процентів за користування кредитними коштами, порядок та розміри нарахування пені, штрафів у разі порушення умов кредитного договору. Наведені обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору, враховуючи те, що правомірність своїх вимог, а також нарахування відсотків, штрафу та пені, їх розмірів, позивач фактично підтверджує нормами вищенаведених Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2020-256, Тарифами Банку, Правилами користування платіжною карткою. Зазначені обставини свідчать про те, що розрахунок заборгованості за договором №б/н від 28.04.2010 року станом на 30.09.2017 року є необґрунтованим, не підтверджує суми нарахувань саме за відкритим картковим рахунком клієнта, а отже не може бути прийнятий судом як належний доказ доведення позивачем своїх вимог. Необґрунтованість заявленої до стягнення суми заборгованості також підтверджується і смс-повідомленнями, які надсилались ПриватБанком на номер мобільного телефону, надавних відповідачем у якості доказу по справі. Так, згідно даних смс-повідомлень станом на 01.10.2017 року (аркуш 112 Додатку до заперечень) розмір заборгованості за використання кредитного ліміту ПриватБанк вказав у сумі 65 545,09 грн., тобто у меншому ніж розрахованому у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, яка діяла на момент звернення із позовом) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зазначені положення кореспондуються із приписами ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, яка діє на момент розгляду справи). В порушення вказаних норм процесуального законодавства позивач не довів обґрунтованість своїх вимог. Водночас, відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно даним, наведеним позивачем у розрахунку заборгованості, позивальник перестав самостійно погашати заборгованість за кредитом з серпня 2014 року. В подальшому погашення заборгованості, в тому числі нарахування пені та штрафу відбувалось автоматично шляхом списання Банком коштів з платіжної картки, виданої за кредитним зобовязанням. Суд вважає, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів і штрафу за користування кредитом, повернення яких, з огляду на зміст позовної заяви та розрахунку заборгованості, відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто з серпня 2014 року. При цьому, обставини справи, показали, що Банк знав про порушення його інтересу, проте у визначений Законом строк не реалізував своє право на звернення до суду. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс, від 29.10.2014 року у справі № 6-169цс14 та від 29.06.2016 року у справі № 6-1188цс16. Водночас, ні позивачем, ні відповідачем під час розгляду справи не зазначалось про збільшення строку позовної давності шляхом спільного підписання відповідних додаткових угод тощо. Суд зазначає, що цивільне законодавство ґрунтується, в тому числі, на засадах справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 Цивільного кодексу України). Наведений критерій цивільного судочинства знайшло своє відображення і в ст. 509 Цивільного кодексу України, за правилами якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Водночас, несвоєчасне звернення банківської установи до суду свідчить про недобросовісність Банку як сторони кредитного договору у використанні його прав, зокрема, у вигляді нарахування пені, відсотків і штрафу. Фактично, протягом 2014-2017 років Банк штучно збільшував зобовязання позичальника за рахунок тривалого терміну не вирішення спірного питання, в результаті чого суми штрафів пені, відсотків за користування кредитом значно перевищило саме тіло кредиту. За таких обставин, оскільки строк позовної давності за цим позовом сплив у серпні 2017 року, а з позовом до суду позивач звернувся лише у жовтні 2017 року, в позовній заяві позивач не посилається на будь-які поважні причини, які перешкоджали йому вчасно реалізувати своє право на звернення до суду, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України та залишення позовних вимог без задоволення. Враховуючи викладене, оскільки заявлена до стягнення сума заборгованості є безпідставною та необґрунтованою, не підтверджена належними доказами, враховуючи порушення позивачем термінів звернення до суду із цим позовом, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed