Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Закарпатського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк»звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 05 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 60512 згідно якого банк надав [PERSON] , а остання отримала суму кредиту у розмірі - 35 000,00 доларів США , строком на 20 років, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 11,5 % відсотків річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 05 грудня 2026 року. Відповідно до умов даного договору позичальник зобов`язалася щомісячно до 28 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами в сумі 145,83 доларів США шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань починаючи з 28 грудня 2006 року на відповідні рахунки позичальника, відкриті в ОПЕРВ ВАТ «Ощадбанк». Однак, взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором відповідачем не виконано. [PERSON] порушувала терміни погашення суми кредиту і сплати відсотків за користування кредитом. Враховуючи, що відповідач не виконала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 05 січня 2018 року перед позивачем по кредитному договору № 60512 від 05.12.2006 року становить 25102,50 долари США, що становить заборгованість за основним боргом, яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача [PERSON] . В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України. Оскільки за даними відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради [PERSON] не значиться, за даними ГУДМС УДМС України в Закарпатській області [PERSON] знята з реєстрації 14.12.2016 року за рішенням суду, то [PERSON] неодноразово викликалася до суду через оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, яке було розміщено з 28.12.2018 року. Відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 25.01.2019 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності; 22.02.2019 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності; В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 05.07.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 25.01.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 05 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк», правонаступником якого є позивач та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 60512 згідно якого банк надав [PERSON] , а остання отримала суму кредиту у розмірі - 35 000,00 доларів США , строком на 20 років, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 11,5 % відсотків річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 05 грудня 2026 року, що стверджується договором про іпотечний кредит № 60512 від 05.12.2006 року, копія якого приєднана до матеріалів справи. Як вбачається з кредитного договору [PERSON] отримала кошти від ВАТ «Державний ощадний банк» на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності. Сторони погодили всі істотні умови кредитного договору. Отже, встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, засновані на договорі. Згідно п. 1.5 договору позичальник зобов`язалася щомісячно до 28 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами в сумі 145,83 доларів США шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань починаючи з 28 грудня 2006 року на відповідні рахунки позичальника, відкриті в ОПЕРВ ВАТ «Ощадбанк». Останній платіж в рахунок погашення кредиту здійснити не пізніше 05 грудня 2026 року. Згідно п.1.6.1.1. договору нарахування процентів здійснюється щомісячно, починаючи з дня видачі кредиту та до моменту закінчення терміну, на який надано кредит. Згідно п.4.3.1. договору позичальник зобов`язаний належним чином виконувати взяті на себе зобовязання за цим договором. Згідно п.4.3.2 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит в сумі 35000,00 доларів США, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобовязань по цьому договору сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах, що визначені цим договором. Згідно п.4.3.3. договору, позичальник зобовязаний у разі порушення умов цього договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та штрафних санкції відповідно до чинного законодавства України. Згідно п.4.2.2. договору банк має право при виникненні прострочення заборгованості за кредитом чи процентами, а також інших випадках, передбаченими цим договором вимагати достроково повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до п. 5.2. кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу, за кожен день прострочення. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до статей 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповід-но до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України). Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як встановлено судом, укладаючи договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд та визначаючи його умови. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Також частиною 1 ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за кредитним договором № 60512 від 05.12.2006 р. За змістом ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як свідчать матеріали справи, відповідач всупереч умовам договору, свого зобов`язання в частині здійснення погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами не виконав, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, що стало наслідком виникнення у останнього заборгованості за договором № 60512 від 05.12.2006 р. яка згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, станом на 05.01.2018 року перед позивачем становить 25102,50 доларів США, що згідно курсу НБУ складає - 703 205,52 гривень. Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Враховуючи те, що своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] добровільно не виконує належним чином, приймаючи до уваги те, що доказів повернення боргу в сумі 25 102,50 доларів США станом на день розгляду справи відповідачем не надано, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті Цивільного кодексу України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» , Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України , а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц) Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved