Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом, в якому просять стягнути з відповідача [PERSON] за кредитним договором № б/н від 19.12.2013 року заборгованість в сумі 29652 грн. 21 коп. та судові витрати в розмірі 1600 грн., посилаючись на те, що відповідач добровільно не виконує договірні зобов'язання. В судове засідання представник позивача ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» Косенко К.С. не прибула, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, в позовній заяві зазначає про те, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Неживок І.В. позовних вимог не визнав, та просив відмовити в їх задоволенні в зв?язку зі спливом строку позовної давності, посилаючись на обставини, викладені у заяві про застосування строку позовної давності. (а.с.56-58) Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необгрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що 19.12.2013 року між [PERSON] та Банком було укладено договір, відповідно до якого Банк надав останньому кредит в сумі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с.-6-7) Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою відповідача щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач належним чином не виконував зобов?язання за кредитним договором перед банком, у зв?язку з чим утворилася заборгованість, яка за розрахунками банку, становить 29 652, 21 грн. та складається із: 300 грн. - заборгованість за кредитом; 23382,92 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4081,09 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. - штраф ( фіксована частина) та 1388,20 грн. - штраф (процента складова). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов?язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що платіжна картка дійсна до останнього дня місяця вказаного на лицевій стороні картки. Відповідно до п.1.1.2.5 Умов та правил надання банківських послуг Клієнт зобов?язаний гасити заборгованість по кредиту , відсотках за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених вказаним договором. У відповідності до п.1.1.2.9 Умов та правил надання банківських послуг у випадку виникнення заборгованості Тримач картрахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок в роботі обслуговування та в інших випадках клієнт зобов?язаний погасити заборгованість на протязі 30 днів з моменту її виникнення. Згідно п.1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності стосовно вимог Банку по поверненню кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат Банку становить 50 років. Відповідно до п.2.1.1.4.6 Умов та правил надання банківських послуг у випадку порушення Клієнтом зобов?язань по погашенню заборгованості перед Банком на протязі 90 днів з моменту виникнення таких порушень - змінити умови кредиту, установити строк виконання кредиту 91 день з моменту порушення зобов?язань Клієнтом по погашенню кредиту та вимагати від Клієнта повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та відсотків за його користування, виконати інші зобов?язання по кредиту в повному обсязі. При цьому, у відповідності до ст.ст. 212,611,651 ЦК України по зобов?язанням, строк виконання яких не настав, рахується що строк настав в 91 день з моменту настання порушення Клієнтом зобов?язання по кредиту. На цю дату клієнт зобов?язаний повернути Банку суму кредиту в повному обсязі. Тобто, у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг відповідач повинен був погасити заборгованість на протязі 30 днів. При цьому в разі непогашення заборгованості на протязі 91 дня в Банку виникало право вимагати дострокове виконання зобов?язань, а у Відповідача на 91 день виникав обов?язок повністю погасити заборгованість. Із розрахунку заборгованості вбачається, що кошти відповідач отримав 19.12.2013 року та до 31.12.2013 року заборгованість йому не нараховувалася. 31.01.2014 року на суму кредиту нараховано прострочену заборгованість. Тобто з даного моменту відбулося порушення зі сторони відповідача. Отже, 02.05.2014 року відповідач мав повністю повернути кредитні кошти, а в позивача виникало право вимагати дострокового виконання зобов?язання. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки тощо). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість за договором б/н від 19.12.2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» почав нараховувати з 31.01.2014 року, а з 02.05.2014 року у нього виникло право вимоги дострокового виконання боргового зобов?язання, тобто з цього періоду позивачу було відомо про порушення його права, з зв?язку з чим починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів, проте банк звернувся з позовом до суду лише 18.10.2017 року. Посилання позивача на те, що сторонами встановлено позовну давність у 50 років, є необґрунтованими, виходячи із наступного. Так, відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах , у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Встановлено, що Умови та правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак, ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-757 цс 15. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов?язку. Позовна давність переривається у разі пред?явлення особою позову до одного або кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності , до нового строку не зараховується. Позивач, як на доказ переривання позовної давності посилається на платіж у розмірі 18,91 грн., який значиться сплаченим від імені відповідача 07.02.2015 року. Із копії виписки по кредитному рахунку [PERSON] вбачається, що 07.02.2015 року відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості в розмірі 18,91 грн., яку, як пояснив представник відповідача, відповідач [PERSON] не здійснював.(а.с.-85-87) Проте, на думку суду, таке автоматичне списання коштів банком з рахунку відповідача для погашення заборгованості не є підставою переривання строку позовної давності у розумінні положень ст. 264 ЦК України. Відповідно до п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. З урахуванням обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов?язку, можуть належати: визнання пред?явленої претензії; зміна умов договору, з яких вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про внесення таких змін; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта взаємозвірки розрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та /або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов?язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших ( невизнаних) платежів. Вчинення боржником дій з виконання зобов?язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Таку правову позиції висловив Верховний Суд України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457. Бездіяльність боржника, в даному випадку не оспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається законом або договором, не може свідчити про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Представник відповідача заперечував про вчинення відповідачем платежу у розмірі 18,91 грн., а банком не надано суду будь-яких належних доказів того, що автоматичне погашення простроченої заборгованості відбулося за його згодою. Посилання позивача на те, що списання коштів, передбачено п. 1.1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг також не заслуговують на увагу суду, оскільки ці Умови відповідачем не підписувалися і за своєю природою їх не можна розглядати як такі, що надають безпосереднє право Банку на вчинення дій від імені уповноваженої особи. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає за необхідне застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, і в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Outcome: dismissed