Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» у січні 2015 року звернулося до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості за відсотками та пені за останній календарний рік. Свої вимоги ПАТ «Альфа Банк» мотивував тим, що 23.10.2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1603/1006/88-002, строком до 23.10.2016 року, з подальшим внесенням змін та доповнень, згідно з яким банк зобов`язується надати відповідачеві грошові кошти у розмірі 45000 доларів США, а відповідач зобов`язується повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Враховуючи зміни та доповнення до кредитного договору, що внесені договором про внесення змін та доповнень від 23.04.2010 року № 4, розмір строкової заборгованості за кредитом станом на 23.04.2010 року складає 58166,34 доларів США. Банк свої зобов`язання за договором виконав, надав відповідачеві кредит у сумі, визначеній кредитним договором. В порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 31.01.2017 року має заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 49023,53 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 29226,04 доларів США; заборгованості зі сплати пені у розмірі 325522,95 грн. Також, рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2014 року у справі № 545/539/14-ц встановлено обставини зміни кредитора в зобов`язанні, обставини надання кредиту та невиконання умов кредитного договору. 19.04.2015 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіна О.В., [PERSON] про захист прав споживача та визнання договорів недійсними (т.1 а.с.140-146), в якому, просила визнати недійсними: - договір № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, укладений між [PERSON] та АКБ «ТАС Комерцбанк», правонаступником якого є акціонерне інноваційне Публічне Акціонерне товариство «Альфа банк»; - додаткову угоду № 1 від 29.05.2007 року до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, укладену між АКБ «ТАС Комерцбанк» та [PERSON] ; - додаткову угоду № 2 від 23.10.2007 року до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, укладеного між АКБ «ТАС Комерцбанк» та [PERSON] ; - іпотечний договір від 23.10.2006 року, укладений між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіною О.В., реєстровий № 2444 на передачу в іпотеку домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 187,2 кв.м, житловою площею 101,7 кв.м, яке в цілому складається з житлового будинку А2, гаража Б, погріба В, свердловини № 1, огорожі № 2-6, літньої кухні (розпочате будівництво) Г, сараю (розпочате будівництво) Г1, навісу Г2 та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1639 кв.м. Також просила: зобов`язати приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіну О.В. виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження записи про іпотеку та заборону відчуження домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 187,2 кв.м, житловою площею 101,7 кв.м, яке в цілому складається з житлового будинку А2, гаража Б, погріба В, свердловини № 1, огорожі № 2-6, літньої кухні (розпочате будівництво) Г, сараю (розпочате будівництво) Г1, навісу Г2 та земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель загальною площею 1639 кв.м, які належать [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] на користь акціонерного комерційного інноваційного Публічного Акціонерного товариства «Альфа-Банк» грошову суму у розмірі 185700 грн. 73 коп. як проценти за користування кредитом (т.1 а.с.140-146). Позов ПАТ «Альфа Банк» та зустрічний позов [PERSON] ухвалою суду від 29.04.2015 року об`єднано в одне провадження (т.1 а.с.242). 11.06.2015 року [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій крім вказаних третіх осіб залучила третьою особою реєстраційну службу Полтавського районного управління юстиції, та просила визнати недійсними: договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, який датований 23.04.2010 року та договір про внесення змін та доповнень № 4 до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, який також датований 23.04.2010 року (т.2 а.с.26). 22.07.2015 року [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, який датований 10.03.2012 року (т.2 а.с.44, 45). Також просила визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 23.10.2006 року № 1603/1006/88-002, датований 10.03.2012 року. В обґрунтування вказаних вимог зазначила, що 23.10.2006 року між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк» був укладений кредитний договір № 1603/1006/88-002, предметом якого було надання грошових коштів у розмірі 45000 доларів США на строк з 23.10.2006 року по 23.10.2016 року. Згідно п. 1.3 договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 14 річних за весь строк фактичного користування кредитом. Відповідно до п. 3.1 договору позичальник зобов`язувався погасити заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № [NUMBER] щомісяця через касу банку згідно додатку № 1, що є невід`ємною частино даного договору, крім випадків, передбачених п.п. 3.8, 3.9 та п. 5.1.4 даного договору. Згідно п. 3.2 договору проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом, на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення. Кількість днів у році приймається - 360. Згідно з п. 10.2 договору зміни і доповнення в договір, в тому числі щодо зміни суми кредиту, вносяться шляхом укладення сторонами додаткових письмових угод, що є невід`ємною частиною даного договору, крім випадків, передбачених цим договором. Згідно з додатком № 1 до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року (графік погашення кредиту по сплаті відсотків) сума погашення кредиту була встановлена по 375 доларів США щомісячно починаючи з 01.11.2006 року по 01.10.2016 року. Для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 23.10.2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіною О.В., реєстровий № 2444, відповідно до умов якого (п. 2) [PERSON] , як іпотекодавець, передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 187,4 кв.м, житловою площею 101,7 кв.м, яке в цілому складається з житлового будинку А2, гаража Б, погріба В, свердловини № 1, огорожі № 2-6, літньої кухні (розпочате будівництво) Г, сараю (розпочате будівництво) Г1, навісу Г2 та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1639 кв.м. Вказаний іпотечний договір в подальшому був змінений, що підтверджується договором про внесення змін від 23.10.2006 року та договором про внесення змін та доповнень № 2 від 23.10.2010 року. 29.05.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» у відповідності з вимогами п. 10.2 договору була укладена додаткова угода, згідно з п. 1 якої п. 1.1 договору від 23.10.2006 року був викладений в наступній редакції: банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 52000 доларів США на строк з 23.10.2006 року по 23.10.2016 року та на умовах, передбачених у цьому договорі. Пунктом 2 додаткової угоди від 29.05.2007 року внесені зміни до додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору у зв`язку з яким, починаючи 10.07.2007 року щомісячна сума платежу становила 440 доларів США з кінцевим строком сплати 23.10.2007 року по 23.10.2016 року. Були також внесені зміни до додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору з яким починаючи з 10.11.2007 року щомісячна сума платежів становила 625 доларів США з кінцевим строком сплати 23.10.2016 року у тому ж розмірі. Згідно з п. 1.4 договору кредитні кошти призначені на споживчі цілі в розумінні п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчим кредитом та в розумінні п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчим кредитом. Пунктом 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що обов`язковою умовою договору споживчого кредиту є річна відсоткова ставка за кредитом. Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року, банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі. В пп. 3.3 вказаних Правил наведена формула розрахунку значення реальної процентної ставки, елементами якої є процентна ставка, чиста сума кредиту, порядковий номер періоду дії кредитного договору та загальна кількість періодів. Застосування вищевказаної формули спрямовано на те, щоб точно розрахувати, з урахуванням дисконтування, усі майбутні грошові платежі споживача. Використання будь-яких інших показників для розрахунку реальної процентної ставки за кредитом законом не передбачено. Укладений між нею та банком договір не містить вищевказаних відомостей. За таких обставин, вона, як споживач фінансової послуги згідно з законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не могла спрогнозувати свої витрати на сплату процент за користування кредитом. Невизначеність розрахунку процентів за користування кредитом в договорі суперечить вимогам чинного законодавства України, зокрема, ст. 1048 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. З урахуванням наведеного, вважає, що при підписання кредитного договору та додаткових договорів до нього не було досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору, а саме: сплати відсотків за користування кредитом, достатньої інформації відносно предмета договору, яка необхідна для здійснення свідомого вибору щодо валюти кредиту. Стаття 3 ЦПК України передбачає вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства при дотримання яких встановлюються норми рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах. За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки кредитний договір є видом договорів приєднання, умови якого розробляються банком, і позивальник не впливає на зміст договору, Банк, встановивши розмір процентів, але не визначивши порядок їх сплати, його щомісячну суму та сукупну вартість кредиту, порушив принцип добросовісності, розумності та справедливості щодо неї, як споживача. Із ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» витікає, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. За ч.ч. 5, 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, а коли визнання положення недійсним зумовлює зміну інших положень, то договір може бути визнаний недійсним в цілому. Обов`язковою умовою визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. В даному випадку має місце обман банком позивача, як споживача, щодо розміру помісячного платежу по відсоткам з користування кредитом та щодо сукупної вартості кредиту взагалі. Приховуванням банком від позивача реальної сукупності вартості кредиту, вважає вчинене навмисно з ціллю отримання додаткового прибутку за кредитним договором і в разі, якби позивачу реальна сукупна вартість кредиту була відома в момент підписання договору як і розміри щомісячних платежів, вона би договір не підписала. Враховуючи вказане, вважає, що кредитний договір № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року укладений між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк», додаток № 1 до кредитного вказаного договору (графік погашення кредиту та сплати відсотків); додаткова угода від 29.05.2007 року та додаткова угода № 2 від 23.10.2007 року; договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіною О.В., реєстровий № 2444, який укладений з [PERSON] є недійсними. Виходячи з умов ч. 1 ст. 216 ЦК України та приймаючи до уваги, що нею фактично повернуто банку 74006 доларів США, вважає, ще нею повернуто більше ніж отримано. Крім того, нею не підписувались та їй невідомо про існування договору про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, який датований 23.04.2010 року та договору про внесення змін та доповнень № 4 до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, який також датований 23.04.2010 року Позов ПАТ «Альфа Банк» та зустрічний позов [PERSON] ухвалою суду від 29.04.2015 року об`єднано в одне провадження (т.1 а.с.242). Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 207 ЦПК України (т.3 а.с.153, 154). Позов ПАТ «Альфа Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року задоволено та стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 40023,53 доларів США, по відсотках у розмірі 29226,04 доларів США, по пені у розмірі 325522,95 грн. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12.06.2017 року ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви [PERSON] скасовано і направлено справу для продовження розгляну до суду першої інстанції (т.3 а.с.205-208). Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 27.06.2017 року цивільну справу за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіна О.В., [PERSON] , реєстраційна служба Полтавського управління юстиції про визнання договорів недійсними прийнято до провадження іншим суддею (т.3 а.с.246). Оскільки провадження у даній справі відкрито до набрання чинності ЦПК України, який викладено в новій редакції, а 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції, ухвалою Полтавського районного суду від 06.11.2019 року суд повернувся до стадії проведення підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т.4 а.с.200, 201). В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] свої позовні вимоги з урахуванням збільшених вимог підтвердила, прохала задовольнити. Представник позивача - адвокат Лазоренко Ю.М. позовні [PERSON] вважав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача - адвокат Луньова А.Г. направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову заперечила у зв`язку з безпідставністю та не обґрунтованістю, просила застосувати позовну давність (т.5 а.с.225). Представник третьої особи - реєстраційної служби Полтавського управління юстиції направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, при вирішенні спору покладався на розсуд суду (т.2 а.с.30, 31). [PERSON] , яка залучена позивачем до участі у справі як третя особа, повідомила суду, що на даний час вона не зареєстрована приватним нотаріусом, враховуючи вказане, просила справу розглядати без її участі, при ухваленні рішення покладалась на розсуд суду (т.4 а.с.124). Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Статтею 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;як розподілити між сторонами судові витрати;чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Судом встановлено, що 23.10.2006 року між АКБ ТАС «Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ Сведбанк) та [PERSON] було укладено кредитний договір №1603/1006/88-002, згідно з умовами якого [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 45 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік за весь строк користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 жовтня 2016 року (т.1 а.с.5-8). 29.05.2007 року між АКБ «ТАС Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 23.10.2006 року №1603/1006/88-002, згідно з якою банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 52 000 доларів США на строк з 23.10.2006 року по 23.10.2016 року на умовах, передбачених у цьому договорі, сторонами також внесено зміни до графіка погашення кредиту (т.1 а.с.9). 23.10.2007 року між АКБ «ТАС Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору від 23.10.2006 року №1603/1006/88-002, згідно з якою банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 72 000 доларів США на строк з 23.10.2006 року по 23.0.2016 року на умовах, передбачених у цьому договорі, сторонами також внесено зміни до графіка погашення кредиту (т.1 а.с.11, 12). 23.04.2010 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено договір про внесення змін та доповнень №3 до кредитного договору від 23.10.2006 року №1603/1006/88-002, відповідно до якого сторони домовились, що розмір строкової заборгованості за кредитом складає 51203 долари США, а розмір простроченої заборгованості за кредитним договором складає 6963,34 доларів США (в тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 3450 доларів США та прострочена заборгованість за відсотками - 3513,34 доларів США), кредитний договір від 23.10.2006 року №1603/1006/88-002 викладено у новій редакції (т.1 а.с.13-17). 23.04.2010 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін та доповнень №4 до кредитного договору від 23.10.2006 року №1603/1006/88-002, пунктом 3 якого, з урахуванням пункту 2, встановлено розмір строкової заборгованості за кредитом, що відображена на позичковому рахунку позичальника № [NUMBER] , в сумі 58166,34 доларів США; пунктом 3.1 збільшено строк користування кредитом до 23.10.2021 року; пунктом 4 змінено розмір відсотків і періоди нарахування відсотків, зокрема з дати укладення цього договору (23.10.2006 року) по 23.04.2010 року включно відсоткова ставка становить 14 % річних, з 24.04.2010 року по 09.02.2011 року - 7 % річних, з 10.02.2011 року по 09.02.2012 року - 10 % річних, з 10.02.2012 року по 23.10.2021 року - 17,32 % річних; пунктом 5 визначено розмір ануїтетних платежів, які позичальник сплачує 10 числа кожного місяця, починаючи з 10.06.2010 року - в сумі 614,83 доларів США, з 10.03.2011 року - в сумі 705, 39 доларів США, з 10.03.2012 року - у сумі 933,64 доларів США (т.1 а.с.18-20). 19.03.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін та доповнень №5 до кредитного договору від 23.10.2006 року №1603/1006/88-002, згідно з яким розмір відсотків і періоди нарахувань відсотків становить 17,32 % річних з 20.03.2012 року по 23.10.2021 року (т.1 а.с.20). З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором, 23.10.2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіною О.В., реєстровий № 2444, відповідно до умов якого (п. 2) [PERSON] , як іпотекодавець, передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 187,4 кв.м, житловою площею 101,7 кв.м, яке в цілому складається з житлового будинку А2, гаража Б, погріба В, свердловини № 1, огорожі № 2-6, літньої кухні (розпочате будівництво) Г, сараю (розпочате будівництво) Г1, навісу Г2 та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1639 кв.м. Згідно з висновком Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. проф. М. С. Бокаріуса від 24.10.2016 року № 7567/9547 підпис від імені [PERSON] в договорі про внесення змін та доповнень від 19.03.2012 року до кредитного договору від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, в графі «Позичальник», в рядку «Підпис» виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON] (т.3 а.с.32-34). Відповідно до висновку Харківського науково дослідного інституту судових експертиз ім. проф. М. С. Бокаріуса від 25.05.2017 року № 303/5592: - у договорах про внесення змін та доповнень № 3 та № 4 до кредитного договору від 23.10.2006 року № 1603/1006/88-002, укладених 23.04.2010 року, розташовані в рядках «Від імені Позичальника» та «Підпис» виконані пастою (пастами) для кулькових ручок рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів [PERSON] ; - питання, чи виконані підписи від імені [PERSON] у договорі про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 23.10.2006 року № 1603/1006/88-002, укладеному 19.03.2012 року, не вирішувались, оскільки клопотання експерта про надання документів не було виконано в повному обсязі (т.2 а.с.220-223). 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і кредитним пакетом [PERSON] (т.1 а.с.29-43) 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і кредитним пакетом [PERSON] 18.06.2012 року ПАТ «Альфа банк» направлено [PERSON] повідомлення про відступлення прав вимоги за її кредитним договором (т.1 а.с.44-50). Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2014 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Альфа банк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з яким банк звернувся до суду у лютому 2014 року. Вказаним рішенням встановлено, що станом на 10 грудня 2013 року [PERSON] має прострочену заборгованість перед банком за тілом кредиту в розмірі 49 023,53 долари США, за відсотками в розмірі 2 583,76 та зі сплати пені в розмірі 58,43 доларів США. ПАТ «Альфа банк», звертаючись до суду з даним позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, зазначало про неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту, унаслідок чого станом на 31 січня 2017 року виникла прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 49 023,53 доларів США, 29 226,04 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом та 325 522 грн. 94 коп. пені (т.4 а.с.172-178). Вирішуючи позов Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості за відсотками та пені за останній календарний рік, Полтавський районний суд Полтавської області виходив з того, що вказані позовні вимоги є обґрунтованими та заочним рішенням від 18.04.2020 року задовольнив їх, стягнувши з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року у розмірі 49023,53 дол. СЩА., по відсотках у розмірі 29226,04 дол. США, по пені в розмірі 325522,95 грн. (т.4 а.с.150-152). Вказане рішення суду першої інстанції ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 року залишено без змін. Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду рішення судів в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими за кредитним договором та пені не погодився та постановою від 18.09.2019 року заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 року у вказаній частині скасував й ухвалив нове рішення яким стягнув з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за процентами у розмірі 2583,76 долари США та пеню в розмірі 58,43 доларів США (т.4 а.с.172-178). Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Згідно положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року укладеним з АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] з подальшим внесенням змін та доповнень, банк зобов`язався надати позивачу за зустрічним позовом грошові кошти у розмірі 45 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язалась повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів від 19.03.1993 року за №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який діяв на час правовідносин, що розглядаються судом, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вищезазначені операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 1707.2001 року № 275, в п. 5.3, якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. АКБ «ТАС-Комерцбанк» мав банківську ліцензію № 38 від 11.10.2001 року. Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч. 4 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», видано АКБ «ТАС-Комерцбанк» за № 38-1 від 11.10.2001 року. У додатку до Дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта, адже згідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» термін «кредитні операції» визначено як операції, зазначені, зокрема, у тому числі і у п. 3 ч. 1 ст. 47 цього Закону, а саме розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Стосовно валюти кредитування суд виходить з того, що відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого став ПАТ «Сведбанк» (в подальшому згідно договору від 25.05.2012 року продав права вимоги ПАТ «Дельта Банк», а останній згідно договору від 15.06.2012 року продав право вимоги ПАТ «Альфа Банк) зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме, надав [PERSON] кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору (т.1 а.с.5-8). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулював правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, на час вказаних правовідносин, був Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ). Щодо посилань позивача за зустрічним позовом на неподання споживачу інформації про умови кредитування, то із заяви-анкети [PERSON] вбачається, що саме вона звернулася до первісного кредитора з проханням надати їй кредит на купівлю квартири у валюті (долари США) (т.4 а.с.251, 252). Пунктом 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, направлена на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Пунктом 1 ст. 627 ЦК України також встановлено свободу договору, з посиланням на статтю 6 даного кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто свобода договору означає право громадян та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. До того ж свобода договору проявляється також у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст (п.1 ст.628 ЦК України). Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів. Змістом договору є умови, які сторони передбачили в угоді. Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов`язково повинна бути досягнута згода. Стаття 11 частина 2 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредитування перед укладенням договору про надання споживчого кредиту. Таким чином, інформація, визначена у частині 2 ст. 11 Закону не мала міститись у самому тексті кредитного договору. Вона мала бути надана до укладення договору, а отже, не в момент вчинення правочину. Саме з метою підтвердження у майбутньому факту надання позичальнику необхідної інформації при укладенні кредитного договору був передбачений обов`язок клієнта у наданні Банку відповідних гарантій. Так, відповідно до умов договору, а саме п. 10.1. кредитного договору, укладаючи цей договір, позичальник підтверджує, що не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угод або збігу тяжких обставин. Сторони цього договору погодили, що з укладенням цього договору вони досягли згоди з усіх істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору(п.10.9). Окрім того, у договорі про внесення змін і доповнень № 3 від 23.04.2010 року, Сторони цього договору погодили, що з укладенням цього договору Сторони досягли згоди з усіх істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору(п.11.13). Враховуючи текстове наповнення укладеного між сторонами кредитного договору та додатків до кредитного договору, він відповідає вимогам ст. 203 ЦК України щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а також містить всі необхідні умови кредитування, в тому числі і визначені законодавством про захист прав споживачів. Отже, сторони при укладанні договору дійсно дійшли згоди щодо усіх його істотних умов. Всі додатки містять підписи позичальника, що свідчить про ознайомлення її з умовами кредитування. Підписанням кредитного договору позичальник засвідчувала, що вона до підписання цього договору ознайомилася з усіма умовами, на яких АКБ «ТАС-Комерцбанк» здійснює кредитування фізичних осіб, та свідомо обрала умови кредитування, викладені в цьому договорі. Таким чином, при укладенні Кредитного договору, а також шляхом підписання додаткових угод до нього позивач за зустрічним позовом фактично була повідомлена в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та отримав повну інформацію про умови кредитування. Спірним договором, укладеним між сторонами, передбачена інформація про умови кредитування, де зазначені перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, вартості всіх сукупних послуг, а також фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом, вид і предмет супутньої послуги, яка надається споживачу. Посилання позивача за зустрічним позовом на не проведення з боку банку переддоговірної роботи та неповідомлення йому умов кредитування спростовуються також і змістом заяви-анкети, адже позивач особисто звернулася до банку із письмовою заявою, в якій просила видати їй кредитні кошти терміном на 120 місяців під ставку у розмірі 14 % у валюті долари США у розмірі 24000 та зі щомісячним поверненням. Конституцією України закріплений принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У позовній заяві як на підставу для визнання кредитного договору недійсним позивач посилається на недотримання банком вимог Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року, яка набула законної сили 12.11.2007 року. Названий нормативний акт не може бути застосований при розгляді даної позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним, оскільки він ще не діяв на момент вчинення оспорюваного правочину. На момент укладення кредитного договору 23.10.2006 року не існувало нормативного акту, який би встановлював обов`язок банку надавати позичальнику певний обсяг інформації у визначеному об`ємі та вигляді. Незважаючи на відсутність нормативного регулювання на момент вчинення правочину порядку надання позичальнику інформації про умови кредитування первісним кредитором така інформація позичальнику була надана, що підтверджується умовами договору. Згідно частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. При цьому, позичальником не враховано, що зазначені валютні коливання суттєво вплинули не тільки на його майнові інтереси, як сторони кредитного договору, а і на майнові інтереси банку, як сторони даного кредитного договору, оскільки банк так само, як і належить здійснити позивачеві, виконав своє зобов`язання за кредитним договором, тобто надав кредит Позичальникові, у валюті договору - доларах США. При цьому валютні коливання, на які посилається позичальник, явно спричинені не подорожчанням самого долару США, а подешевшенням (зниженням купівельної спроможності) української гривні в цілому і, відповідно, по відношенню до долару США. Тому збитки банку в разі невиконання позичальником своїх зобов`язань з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. У зв`язку з цим банк в разі валютних коливань несе такі ж самі ризики зміни обставин, що і позичальник, що виключає наявність умови визначеної п. 4 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим виконання своїх зобов`язань за кредитним договором тягне для позичальника витрати абсолютно рівні сумі збитків для банку в разі невиконання позичальником своїх кредитних зобов`язань. Тому співвідношення майнових інтересів сторін кредитного договору фактично не змінилось у зв`язку з зазначеними позивачем валютними коливаннями, що виключає наявність умови визначеної п. 3 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України. Окрім того, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Цивільним кодексом України встановлено принцип свободи договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України), відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так само вільно діяла і позивач за позовом при укладенні кредитного договору, чітко усвідомлюючи в момент укладення цього договору, що укладаючи його в валюті - долар США - вона несе ризик того, що її зобов`язання в гривневому еквіваленті можуть суттєво зрости в разі валютних коливань, які і до укладення цього договору не раз траплялись. Виходячи з того, що законодавством не передбачено фіксація сталого курсу гривні відносно долара США, позичальник при укладенні кредитного договору в іноземній валюті мала можливість передбачити можливу зміну курсу гривні до іноземних валют, в тому числі долара США. При прийнятті рішення про отримання кредиту, саме позивач обрала долар США як валюту кредиту, оскільки в такому випадку передбачалася нижча процентна ставка, про що свідчить анкета-заява позивача про надання кредиту. Крім того, ніщо не перешкоджало позивачу за зустрічним позовом отримати кредит у національній валюті. При цьому позивач цілком усвідомлювала, що саме у зв`язку з тим, що є ризик зростання курсу долару США по відношенню до української гривні, розмір процентів в разі укладення кредитного договору в валюті долар США буде суттєво меншим, аніж в разі укладення аналогічного договору з банком в українській гривні. Тому позивач не могла не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які б призвели до збільшення розміру її кредитних зобов`язань в гривневому еквіваленті. А тому це виключає наявність умови визначеної п. 1 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України, оскільки при укладенні договору сторони виходили саме з імовірної можливості настання таких змін, на які посилається відповідач в своєму позові, що підтверджується умовами цього ж договору. Згідно пункту 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Крім того, позивач тривалий час на виконання кредитного договору вносила кошти у валюті долари США, що свідчить про те, що вона виконувала укладений нею кредитний договір, погоджувалася що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. З огляду на зазначене, суд не погоджується із доводами позивача про те, що банк до укладання кредитного договору не провів із позивачем переддоговірну роботу та всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив останній всю необхідну інформацію, оскільки вони спростовуються самим укладеним договором з додатками, який містить чіткі зазначення щодо мети (п. 1.4.), можливу суму кредиту (п. 1.1.), форми та види забезпечення (р. 2), строків (п. 1.1.), і щодо розміру відсотків п. 1.3.)» відповідальності сторін договору (розд. 8), прав та обов`язків сторін (розд. 4-7), найменування та місцезнаходження банку тощо. Крім того, нібито не погоджуючись з умовами кредитного договору, які [PERSON] начебто не були відомі, позивач тривалий час виконувала його умови, не допускаючи прострочення платежів та згадала вперше про свої начебто порушені права споживача лише у 2016 році після подання позову про стягнення з неї заборгованості, а до цього часу, протягом десяти років не ставила питання у передбаченому законодавством порядку про визнання умов Кредитного договору недійсним з підстав, викладених у позовній заяві. За таких обставин власні дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору, додаткових договорів, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної нею угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених дією угодою. Виходячи з цього, позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного кредитного договору та додаткових договорів на момент їх укладення та протягом їх виконання. Згідно припису ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. До того ж ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак споживач не скористалася своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та навпаки, прийняв виконання умов договору, шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим (досить-таки тривалим) виконанням умов кредитного договору. Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що кредитний договір містить несправедливі умови, що волевиявлення позивача не було вільним, що він не розумів значення своїх дій та не керував ними, також відсутні докази введення його в оману, наявності стороннього тиску та впливу щодо підписання умов договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника банку та безпосередньо позичальника. Водночас Верховний Суд України в узагальненні від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначив що помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Жодних зауважень чи застережень у позивача за зустрічним позовом на момент укладення та підписання договору не було. Підписання свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі. [PERSON] особисто підписала даний договір, зауваження та будь-які заперечення при підписанні не висловлював, ніякого фізичного чи психологічного тиску на позичальника працівниками банку не здійснювалось. Позивач з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статей 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», що діяв на час укладення договору. Такі висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними судам у пунктах 10, 11,14,16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Крім того, оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов. Викладене свідчить про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним відповідно до положень, статей 203, 215, 230 ЦК України - як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, а позивач не довела введення її в оману під час укладення договорів, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстами та умовами договорів та власноручно їх підписала. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 05 березня 2018 року у справі № 569/423/15-ц (провадження № 61-4649св18), а також у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року, справа № 6-1341цс15. Позивачем також не доведено, що спірний договір кредиту містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не надано доказів, що оспорювані кредитний та іпотечний договори не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України і підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, оскільки умови договорів на момент їх укладення були погоджені сторонами при їх вчиненні. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.І-3,5,6 ст. 203 цього кодексу. Положеннями ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Під час розгляду справи позивачем не доведено про порушення при укладенні договору будь-якого пункту вищевказаної статті, а тому кредитний договір (та похідні від нього договори забезпечення) не може бути визнаний недійсним. Позивач при укладенні спірного договору була повідомлена про всі істотні умови договору, добровільно згідно з положеннями ст. ст. 3, 627 ЦК України підписала договір, на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови до 2015 року. Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Договірні умови передбачені зазначеним кредитним договором та додатками до нього не створюють дисбаланс прав та обов`язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати, як несправедливі та дискримінаційні, що порушують права позивача, як споживача фінансових послуг. Всі договірні умови підписані позивачем добровільно, без будь-якого тиску, без погодження з позичальником банк не включив до договору жодної умови, які б створювали дисбаланс прав та обов`язків позичальника, що не спростовано позивачем. При цьому, позичальником добровільно виконувались договірні умови, починаючи з 2006 року, що свідчить про те, що вона їх визнавала, самостійно з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору позивач не зверталася, що свідчить про її згоду з усіма умовами спірного Кредитного договору. Також щодо посилань [PERSON] про визнання недійсними договорів про внесенні змін та доповнень № 3 до кредитного договору №1603/1006/88-002 від 23.04.2010 року та договір про внесення змін та доповнень №4 до кредитного договору №1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року датований 23.04.2010 року спростовуються та підтверджується наступним. Відповідно до висновку Харківського науково дослідного інституту судових експертиз ім. проф. М. С. Бокаріуса від 25.05.2017 року № 303/5592 у договорах про внесення змін та доповнень № 3 та № 4 до кредитного договору від 23.10.2006 року № 1603/1006/88-002, укладених 23.04.2010 року, розташовані в рядках «Від імені Позичальника» та «Підпис» виконані пастою (пастами) для кулькових ручок рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів [PERSON] , тобто доводи [PERSON] про те, що вона не підписувала даних договорів про внесення змін та доповнень № 3 та № 4 до кредитного договору є безпідставними та спростовуються вищезазначеним висновком (а.с.8). Таким чином суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] в частині про визнання недійсними договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року; додаткової угоди № 1 від 29.05.2007 року до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року; додаткової угоди № 2 від 23.10.2007 року; договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, який датований 23.04.2010 року; договору про внесення змін та доповнень № 4 до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, який також датований 23.04.2010 року. Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору від 23.10.2006 року, укладений між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] ; у зобов`язанні приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіну О.В. виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження записи про іпотеку та заборону відчуження домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] та про стягнення з [PERSON] на користь акціонерного комерційного інноваційного Публічного Акціонерного товариства «Альфа-Банк» грошову суму у розмірі 185700 грн. 73 коп. як проценти за користування кредитом, як подані безпідставно. Щодо строку позовної давності, який просила застосувати представник відповідача, позивач за зустрічним позовом дійсно мала право звернутись з даним позовом у межах строку позовної давності з часу укладення спірного договору, що нею не зроблено. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, що має місце у даній справі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Втім, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. ч. 4, 5 ст.267 ЦК України). Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Як вбачається з самого позову належним чином не обґрунтовано порушення прав та інтересів позивача оспорюваними правочинами. На підставі наведеного, оцінюючи дослідженні судом докази в їх сукупності, їх належність, допустимість та достатність, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог у вказаній вище частині слід відмовити з підстав необґрунтованості, оскільки судом не встановлено порушення прав позивача. Стосовно посилань позивача за зустрічним позовом про недійсність договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, датований 19.03.2006 року (позивач помилково в позові зазначила, що він датований 10.03.2006 року), який було укладено між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] , згідно з яким розмір відсотків і періоди нарахувань відсотків становить 17,32 % річних з 20.03.2012 року по 23.10.2021 року суд виходить з наступного. Згідно з висновку Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. проф. М. С. Бокаріуса від 24.10.2016 року № 7567/9547 підпис від імені [PERSON] в договорі про внесення змін та доповнень від 19.03.2012 року до кредитного договору від 23.10.2006 року № 1603/1006/88-002, в графі «Позичальник», в рядку «Підпис» виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON] . Враховуючи встановлені обставини, в даній частині зустрічний позов суд задовольняє та визнає вказаний договір недійсним. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи те, що позивача за зустрічним позовом на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial