Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та договорами поруки, мотивуючи тим, що 30 серпня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено договір про відриття відновлювальної кредитної лінії № 188/07-МК, відповідно до якого Банк відкрив позичальнику кредитну лінію в розмірі 70000 доларів США, з оплатою по процентній ставці 14,5 % річних, а позичальник зобовязався повернути до 29.08.2012 року. До договору неодноразово вносились зміни та згідно останньої редакції договору банк надав в тимчасове користування кредитні ресурси в рамках не відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 70000 доларів США , з оплатою по процентній ставці 17 % річних, строком до 29.08.2012 року. Зазначали, що банк умови кредитного договору виконав у повному обсязі. Посилаючись на те, що всупереч умовам кредитного договору відповідач у повному обсязі не виконує свої зобов'язання по поверненню кредиту, чим порушує взяті на себе зобов'язання, передбачені умовами кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором банком було укладено договори поруки з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зобовязалися відповідати перед банком за неналежне виконання [PERSON] умов кредитного договору. Марганецьким міським судом Дніпропетровської області 27.02.2013 року ухвалено заочне рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за період з 30.08.2007 року по 16.02.2012 року. Оскільки заборгованість не сплачено, умови договорів діють, банком за період з 17.02.2012 року по 10.08.2015 року нараховано проценти та пеню, яка складає 8941180 грн.69 коп., яка складається з 793004 грн.03 коп. сума просроченої заборгованості по відсотках та 8148176 грн.66 коп. пеня, нарахована за просрочення погашень основної заборгованості по кредиту та за просрочення сплати відсотків за користування кредитом. Просять стягнути з відповідачів заборгованість та судові витрати. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали зустрічні позови про визнання поруки припиненою, посилаючись на те, що 30.07.2007 року між банком та [PERSON]В, було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав останьому кредитні кошти в розмірі 70000 дол.США із сплатою 14,5% річних за користування кредитом на строк до 29.08.2012 року. 1 вересня 2008 року між [PERSON] та Банком, без погодження з поручителями, укладено договір про внесення змін до кредитного договору та збільшено процентну ставку за користування кредитом до 17 % річних, шляхом внесення змін в.п.п.2.1, 4.1, 7.9 Кредитного договору. Відповідно до п.4.4 Договору поруки, внесення змін і доповнень в Кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без узгодження з Поручителем. Оскільки було збільшено кредитну процентну ставку без згоди поручителів, то порука є припиненою, тому просять визнати припиненою поруку та стягнути судові витрати. В судове засідання представник Банку надав заяву про розгляд справи без його участі, позовну вимоги банку просить задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічних позовних заяв відмовити, надав заяву про застосування строку позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON]В, надали заяви про розгляд справи без їхньої участі, просили у задоволенні позовних вимог банку відмовити, у випадку задоволення позовних вимог зменшити розмір пені, оскільки має на утриманні неповнолітню дитини, має мінімальний дохід, розмір пені перевищує розмір боргу. Надав заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення процентів три роки, до вимог про стягнення пені один рік. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали заяву про розгляд справи без їхньої участі, в задоволенні позову банку просили відмовити, зустрічний позов задовольнити. Відповідач [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, просила у задоволенні позову до неї відмовити, оскільки рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року визнано договір поруки № 188/03/07-МП від 30.08.2007 року, укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] припиненим. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають з наступних підстав. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи 30 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 188/07-МК, відповідно до якого банк відкрив відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 70 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 14,5 процентів річних, з остаточним строком погашення до 29 серпня 2012 року (а.с.14-17). Шляхом внесення змін до Статуту Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» його назву змінено на Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»( надалі- Банк). 21 березня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено договір про внесення змін № 1 до договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 188/07-МК від 30.08.2007 року, відповідно до якого викладено у новій редакції пункти договору, які передбачають нарахування процентів та черговість для погашення суми заборгованості, встановлено реальні витрати Позичальника, які сплачуються банку при обслуговуванні кредиту. 1 вересня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено договір про внесення змін № 2 до договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 188/07-МК від 30.08.2007 року, відповідно до якого викладено у новій редакції пункти договору та збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 17 % річних. В звязку з неналежним виконанням умов договору виникла заборгованість [PERSON] перед банком. Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2013 року стягнуто на користь Банку з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], ТОВ «Система Інвест» заборгованість за період з 30.08.2007 року по 16.02.2012 року у розмірі 4 022 294 грн.13 коп., судові витрати 3339 гривень. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цивільного кодексу України. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком вбачається, що станом на 10 серпня 2015 року у [PERSON] наявна заборгованість перед банком за період з 17.02.2012 року по 10.08.2015 року в розмірі 8941180 гривень 69 коп., яка складається з 793 004 грн.03 коп. сума простроченої заборгованості по відсотках та 8 148 176 грн.66 коп. пеня, нарахована за прострочення погашень основної заборгованості по кредиту та за прострочення сплати відсотків за користування кредитом. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5ст.261 ЦК України). Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника щомісячно сплачувати проценти частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, від 19 березня 2014 року №6-20цс14, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Відповідач [PERSON] подав письмову заяву про застосування позовної давності до заборгованості по процентах та спеціальної позовної давності до заборгованості по сплаті пені та зменшення розміру пені в звязку з його матеріальним та сімейним станом. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 19 серпня 2015 року, тобто з пропущенням строку позовної давності на платежі за період з лютого 2012 року по 18 серпня 2012 року, включно. Отже, проценти, які нарахованні за користування кредитними коштами, підлягають стягненню за період з 19 серпня 2012 року по 10.08.2015 року в розмірі 32423,97 дол.США, що складає 716 160 гривень 12 коп. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, від 19 березня 2014 року №6-20цс14 та від 18 червня 2014 року №6-61цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Враховуючи викладене, сума заборгованості по пені, нарахованої за прострочення погашень основної заборгованості по кредиту та за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 19.08.2014 року по 19.08.2015 року складає 8 257 036 гривень 30 коп. При цьому, суд, виходячи з правової позиції наведеної у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, вважає за можливе зменшити розмір пені. Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, суд вважає за можливе зменшити розмір пені з 8 257 036 гривень 30 коп. до 1 000 000 грн. Також встановлено, 30 серпня 2007 року з метою забезпечення повернення кредитних коштів за кредитним договором було укладено договори поруки між Банком та [PERSON] № 188/01/07; [PERSON] № 188/02/07-МП ; [PERSON] № 188/03/07-МП; [PERSON] № 188/04/07-МП. Відповідно до умов договору поруки, зазначенні особи, як поручителі, поручилися за виконання позичальником [PERSON] обов'язків, що виникли з договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії та зобов'язалися солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань по вищезазначеному кредитному договору, в тому числі зі сплатою 14,5% річних . Також у п.4,4 договору поруки сторони узгодили, що внесення змін і доповнень у кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності Поручителя, не допускається без узгодження з Поручителем. Відповідно матеріалів справи 1.09.2008 року Банк та [PERSON] уклали договір про внесення змін № 2 до договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 188/07-МК та збільшили розмір процентної ставки за кредитним договором до 17 % річних. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] були повідомлені про підвищення розміру процентної ставки з 14,5 % річних до 17 % річних та надали згоду на такі зміни. Доказів стосовно узгодження таких дій з поручителями банком суду надано не було. Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.22 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-97цс13 від 25 вересня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ст..61 ЦПК України факти, встановлені рішенням суду не підлягають доказуванню. Згідно до рішення Дзержинського районного суду міста [PERSON] від 14 липня 2015 року за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного ттовариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа [PERSON] про припинення правовідношення, визнано договір поруки № 188/03/07-МП від 30.08.2007 року припиненим. Враховуючи викладене, суд вважає, що порука припинена 1 вересня 2008 року, тому підстав для стягнення коштів з поручителів не має. Що стосується вимог за зустрічними позовами [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» про визнання припиненою поруки, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на пропуск строків позовної давності. До суду з позовною заявою про визнання припиненою поруки Відповідачі звернулись 9 листопада 2015 року, після спливу строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. Суд вважає, що відповідачам стало відомо про збільшення процентної ставки із додатків до позовної заяви, які ними отриманні, по цивільній справі № 2-31/11. Банк подав суду заяву про застосування позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача [PERSON] за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом повинно бути стягнено сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. Що стосується зустрічного позову, то скільки у його задоволенні відмовлено, то не підлягають поверненню судові витрати позивача за зустрічним позовом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial