Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «[PERSON] РОЗВИТКУ» (далі ? ПАТ «ВБР») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем взятих на себе кредитних зобовязань. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 16.06.2014 року відповідач отримала кредит у розмірі 6900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0\~% на річних, крім пільгового періоду. Кредитний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом трьох років, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобовязань за кредитним договором. При укладенні договору відповідач ознайомилась з Умовами та правилами надання банківських послуг. Між тим, [PERSON] належним чином не виконала зобовязання за вказаним договором, тому станом на 23.06.2016 року утворилась заборгованість у загальній сумі 15180,44 грн., яка складається з: 3033,05\~грн. поточної заборгованості за кредитом; 3707,25 грн. простроченої заборгованості за кредитом; 132,06\~грн. поточної заборгованості за процентами по кредиту; 2791,48 грн. простроченої заборгованості за процентами за кредитом та 5516,60 грн. заборгованості за пенею. Виходячи з наведеного, посилаючись на протиправність дій відповідача, якими суттєво порушуються законні права кредитора, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] зазначену у позові заборгованість за кредитним договором у сумі 15180,44 грн. Представник позивача, повідомлений у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, до судового засідання не зявився, надавши письмову заяву про підтримку позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «ВБР» визнала частково, лише в частині суми кредиту та пояснила, що нараховані за договором суми відсотків вважає завищеними. Крім того, відповідач просила суд застосувати до вимог про стягнення пені позовну давність в один рік. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи і надані докази, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України цивільно-правовий договір визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Під час розгляду справи встановлено, що 16.06.2014 року між ПАТ «ВБР» та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг на отримання кредиту та платіжної кредитної картки, що підтверджується наданими позивачем копіями Заяви-приєднання позичальника до умов продукту «Кредитна картка» та Анкети-Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 12-13). Відповідно до вимог ч.\~1\~ст.\~1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Згідно з ч.\~3\~ст.\~1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст.\~1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. За правилами ч.\~1-3 ст.\~638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом частин 1, 2 ст.\~207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до вимог ч.1 ст.\~640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Як встановлено зі змісту Заяви-приєднання до умов продукту «Кредитна картка» та Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 16.06.2014 р., сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору та шляхом підписання зазначених письмових документів. За змістом вказаних заяв, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Свої зобовязання за кредитним договором [PERSON] виконав належним чином, позичальник отримала вказану у договорі суму грошових коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач під час розгляду справи не заперечувала використання нею кредитних коштів та часткове повернення грошових коштів банку. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що позичальником не належним чином здійснювались платежі відповідно до умов кредитного договору. Тим самим, судом встановлено існування у позивача субєктивного цивільного права щодо стягнення заборгованості за спірним кредитним договором у звязку з встановленим фактом порушення відповідачем його умов. У розрахунку ПАТ «ВБР» зазначено, що розмір заборгованості відповідача за кредитом станом на 23.03.2016 р. становить: 3033,05 грн. поточна заборгованість за кредитом і 3707,25 грн. прострочена заборгованість за кредитом (а.с. 6-11). Вказана сума відповідачем не оспорюється та визнається у повному обсязі, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, ПАТ «ВБР» просить суд стягнути з відповідача пеню за порушення строків сплати процентів за кредитним договором у сумі 5516,60 грн. Правовим наслідком порушення виконання зобовязання та одним із видів цивільно-правової відповідальності у відповідності до ст. 546 та п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України є встановлена договором або законом неустойка. Поняття неустойки дано в статті 549 ЦК України, згідно з якою неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума чи інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 5.30 Умов та правил надання банківських послуг за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії [PERSON] нараховує Клієнту пеню у розмірі встановленому Тарифами від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. Згідно з тарифами, про що зазначено у памятці клієнта за продуктом «Кредитна картка», пеня за порушення строків сплати процентів становить 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. Відповідачем у справі було зроблено заяву про застосування позовної давності до вказаних позовних вимог банку. Перевіряючи доводи [PERSON] в частині застосування судом норм закону щодо позовної давності, суд виходять з такого. Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів (пп. 1.6.1 п. 1.6 Умов та правил надання банківських послуг). Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (пункт 4 Заяви-приєднання) позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню у разі порушення строків сплати процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, сплату яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Відповідна правова позиція Верховного суду України викладена в постанові № 6-20цс14 від 19.03.2014 р. Оскільки, відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 25 числа поточного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Як встановлено судом, [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у звязку із чим з 25.12.2014 р. у неї утворилась заборгованість за кредитним договором, розпочато нарахування пені. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом 29.06.2016 року. Внесення відповідачем 14.03.2016 р. в рахунок погашення прострочених процентів за кредитним договором 500 грн. (а.с. 10), не може свідчити про переривання позовної давності до вимог про стягнення пені, оскільки переривання перебігу позовної давності в контексті ст. 264 ЦК України може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. На підставі наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за один рік, що передує строк звернення до суду. Оскільки ПАТ «ВБР» звернулось до суду з позовом 29.06.2016 р. (а.с.\~29), з [PERSON] підлягає стягненню пеня за період з 01.07.2015 р. по 23.06.2016 р., виходячи з розрахунку: 5516,60 грн. 623,88 грн. = 4892,72 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, суд виходить з такого. Відповідач, заперечуючи проти вимог банку про стягнення процентів за користування кредитом, зазначила про їх завищення. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Під час розгляду справи встановлено, що 16.06.2014 року між сторонами у справі було укладено договір про надання банківських послуг на отримання кредиту та платіжної кредитної картки, що підтверджується наданими позивачем копіями Заяви-приєднання позичальника до умов продукту «Кредитна картка» та Анкети-Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідачем під час розгляду справи не заперечувався факт підписання вказаних документів та її ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг Публічним акціонерним товариством «[PERSON] РОЗВИТКУ», встановлення відсоткової ставки за користування кредитним коштами у розмірі 36 % річних, крім пільгового періоду. Вказані умови кредитного договору відповідачем на теперішній час не оспорені у встановленому законом порядку, дію кредитного договору не припинено, тому договір продовжує свою дію. [PERSON] належними та допустимими доказами не доведено завищення розміру процентів, встановлених банком за користування кредитними коштами. На підставі наведеного, вказані доводи відповідача не беруться судом до уваги при постановлені рішення. З розрахунку, наданого позивачем, розмір заборгованості відповідача за процентами складає: 132,06\~грн. поточна заборгованість за процентами по кредиту та 2791,48 грн. прострочена заборгованість за процентами по кредиту (а.с. 6-11). Вказані суми підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені в порядку ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд визнає, що відповідач належним чином не виконала обовязки, передбачені укладеним у встановленому законом порядку кредитним договором. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ПАТ «ВБР» про стягнення заборгованості по кредитному договору підлягають частковому задоволенню у встановлених судом розмірах. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З наведених підстав, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору 1321\~грн. пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial