Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі банк) звернулось в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту в сумі 27\~373,35 грн., з яких: 732.07 грн.- заборгованість за кредитом; 21661,60грн. заборгованість за процентами; 3200 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи -500 грн. та 1279,68 грн. В обґрунтування вимог банк вказує, що 15 липня 2011 року [PERSON] отримала кредит на суму 300 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном поверення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушила умови договору, суму кредиту в повному обсязі не повернула, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2017 року утворилася заборгованість у розмір 27\~373,35 грн., з яких: 732.07 грн.- заборгованість за кредитом; 21661,60грн. заборгованість за процентами; 3200 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи -500грн. та 1279,68 грн Посилаючись на наведене, просить стягнути із боржника заборгованість по кредитом. Відповідач подала відзив на позов. Вказала, що вимоги банку є безпідставні та необгрунтовані. Позивачем не доведено та не обгрунтовано належними та достовірними доказами наявність заборгованості перед банком. 15 липня 2011 року вона лише заповнила анкету-заяву про приєднання до [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг з бажанням оформити кредит лімітом 800грн. У вказаній заяві відсутні будь-які погодження сторін договору про розмір процетів, комісії та неустойки. Будь-яких [PERSON] та [PERSON] не отримувала та не підписувала. Відтак, вважає, що банком не доведено наявність суми заборгованості. Долучений позивачем розрахунок заборгованості містить суперечливі дані щодо тіла кредиту, оскільки відповідач отримувала кредитний ліміт у розмірі 300грн. Розрахунок заборгованості по кредиту не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості. Крім того, зазначає про подвійну відповідальність у формі штрафу та пені, що суперечить положенням ст. 61 Конституції України. Також вказує на пропуск банком строку позовної давності, оскільки прострочена заборгованість мала місце у грудні 2011 року, а банк звернувся до суду із позовом у листопаді 2017 року. Посилаючись на наведене, просить відмовити у позові. Банк подав відповідь на відзив. Зазначив, що 15 липня 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 300 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном поверення, що відповідає строку дії картки. Відповідачем було підписано заяву про приєданння до [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг. У даній заяві вказано, що підписавши Заяву, відповідач ознайомилась та згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним картам, Тарифами банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування. Окрім цього, у заяві вказано, що відповідачу надано для ознайомлення [PERSON] та [PERSON] в письмовому вигляді, ознайомлення з якими засвідчується підписом у Заяві. Підписавши заяву, Банк та клієнт приєднуються і зобовязуються виконувати [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг, [PERSON] банку. Таким чином, зміст кредитного договору зафіксовано у заяві позичальника, [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг, [PERSON]. Відтак, між сторонами укладено письмовий договір, який не суперечить законодавству. Відповідач була ознайомлена з Умовами та [PERSON], Тарифами, що підтветрджується її підписом на анкеті заяві 15.07.2011 року. Отже, сторонами були обговорені усі істотні умови договору. Крім того, дана інформація є загальнодоступною та розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті. На підтвердженнями суми заборгованості банком надано розрахунок та виписку по рахунку, з яких вбачається, що відповідачу був встановлений кредитний ліміт у 300грн., остання користувалась, отримувала кошти, частково сплачувала заборгованість. Штраф та пеня є формами неустойки та не є окремими та самостійними видами відповідальності. Відтак, нарахування одночасно пені та штрафу не є подвійним притягнення до відповідальності. Крім того, вказує, що банком не пропущено строк позовної давності, оскільки відповідач неодноразово здійснювала погашення заборгованості, зокрема останній раз 30 березня 2015 року, а банк звернувся до суду 18.11.2017 року. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. У судове засідання представник банку не зявився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Попередньо подав заяву про слухання справи у їх відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Присутній у судовому засіданні представник відповідача - [PERSON] заперечила щодо задоволення позовних вимог з відстав викладених у відзиві. Вказала, що банком не надано детального та обгрунтованого розрахунку суми заборгованості, оскільки кредитний ліміт становив 300 грн., однак заборгованості по кредиту згідно позову 732,07грн. Згоди на збільшення кредитного ліміту відповідач не надавала. Крім того, у розрахунку суми заборгованості наявна суму боргу у розмірі 3200грн., що становить заборгованість за пенею та комісією, однак банком не надано окремого розрахунку по пені та комісії, в якому розмірі та за який період нарахована пеня та комісія. Долучена банком виписка по рахунку не є належним та достовірним доказом на підтвердження розміру заборгованості та вчинення особисто відповідачем дій, які свідчать про погашення суми кредиту. Також, просила застосувати до вимог банку позовну давність у три роки, оскільки останній раз відповідач здійснювала платіж по кредит 07 вересня 2013 року, та після вказаної дати будь-яких платежів на погашення кредиту не здійснювала. Відомості зазначені у виписці по рахунку, зокрема про поповнення рахунку в терміналі самообслуговування, зокрема, 30 березня 2015 року, 27 лютого 2015 року, 13 лютого 2015 року, 17 січня 2015 року та 26 грудня 2014 року не відподівають дійсності та не підтверджують факт вчинення вказаних дій нею особисто. Банк звернувся до суду із позовом 23.11.2017 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності. [PERSON] та правил надання банківських послуг відповідач не підписувала, відтак згоди на збільшення позовної давності не надавала. Посилаючись на наведене, просила у задоволенні позову відмовити. Судом встановлено,\~що 15\~липня 2011\~року між\~банком \~та відповідачем\~[PERSON]\~було укладено договір кредиту б/н, шляхом написання відповідачем заяви-анкети про приєднання до [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідно до умов договору відповідачу були надані у кредит грошові кошти в сумі 300 грн. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, наданої банком вбачається, що 23 серпня 2011 року банком було збільшено кредитний ліміт до 400 грн., із строком дії картки до квітня 2015 року. З розрахунку заборгованості по кредиту вбачається, що заборгованість [PERSON] за договором кредиту, станом на 31 жовтня 2017 року складає 27\~373,35 грн. з яких: 732.07 грн.- заборгованість за кредитом; 21661,60грн. заборгованість за процентами; 3200 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи -500грн. та 1279,68 грн. З розрахунку заборгованості вбачається, що прострочена заборгованість мала місце з 31 серпня 2011 року. З виписки по рахунку [PERSON] за період з 01.01.1999 року по 23.06.2018 року вбачається, що останнє поповнення кредитної картки, яке визнається відповідачем, мало місце 07 вересня 2013 року на суму 250грн. Відповідач стверджує, що після цього будь-яких платежів по кредиту не здійснювала та карткою не користувалась. Станом на 07 вересня 2013 року заборгованість відповідача перед банком становила 1108,29грн. З цієї ж виписки по кредиту також вбачається, що поповнення кредитної картки через термінали самообслуговування мало місце: 30 березня 2015 року на суму 498грн.; 27 лютого 2015 року на суму 228грн., 13 лютого 2015 року на суму 298грн., 27 січня 2015 року на суму 398грн. та 26 грудня 2014 року на суму 200грн. З розрахунку заборгованості по кредиту та виписки по рахунку встановлено, що після платежу 07 вересня 2013 року на суму 250грн., який визнається відповідачем, до 26 грудня 2014 року будь-які операції по картковому рахунку не здійснювались, за винятком нарахуванням банком процентів за користування кредитним лімітом та штрафів, Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 04 червня 2018 року, з метою повного та обєктивного вирішення справи, приймаючи до уваги заперечення [PERSON] щодо здійснення проплат по кредиту після 07 вересня 2013 року, суд витребував у банку наступні документи: -докази ознайомлення та згоди відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг; - детальний розрахунок суми заборгованості по кредиту, із зазначенням сум та дат нарахованих щомісячних платежів; -коли та в якій сумі [PERSON] здійснювала їх оплату особисто та докази на їх підтвердження; -коли відповідач особисто здійснив останній платіж на погашення заборгованості по даному кредитному договору та в який спосіб, надати докази на підтвердження власних тверджень. - докази, які б підтверджували здійснення відповідачем особисто платежів на погашення суми заборгованості 30 березня 2015 року -поповнення в терміналі самообслуговування вул.Старий ринок, 1/44 на суму 498грн.; 27 лютого 2015 року поповнення готівкою в терміналі самообслуговування по вул.Руська,19 в м.Тернополі на суму 228грн.; 13 лютого 2015 року поповнення готовкою в терміналі самообслуговування по вул. Станрий ринок,1/44 в м.Тернополі на суму 298грн., а також 27 січня 2015 року та 26 грудня 2014 року згідно наданої виписки банку. Повідомлено банк, що у разі ненадання доказів, справа буде розглянута на підставі наявних у справі доказів. На виконання вимог ухвали суду, Банк надав суду виписку по рахунку відповідача, яка є ідентичною вже наявній у справі виписці. Вказав, що надати більш детальний розрахунок суми заборгованості не є можливим з технічних причин. Будь-які інші документи банк суду не надавав. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-ИД № 132037 від 13 серпня 2016 року, виданого Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 13 серпня 2016 року встановлено, що [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на «Лобода». Згідно представленого банку витягом із Статуту ПАТ КБ ПриватБанк затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.04.2017 року та погодженого НБУ від 19.04.2017 року вбачається, що відбулась зміна типу та найменування ЗАТ на ПАТ, яке є правонаступником всіх прав та обовязків ЗАТ КБ «ПриватБанк». Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В силу вимог ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Істотними умовами кредитного договору, згідно з вимогами статті 1054 цього Кодексу, є предмет, ціна та строк його дії. Згідно з вимогами ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК). В силу вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Встановлено, що 15 липня 2011 року відповідач заповнила заяву-анкету про приєднання до [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг. На підставі даної заяви відповідачу була видана кредитна карта із встановленим кредитним лімітом у розмірі 300грн., що визнається сторонами спору та підтверджується випискою по рахунку та розрахунком суми заборгованості. З виписки по рахунку відповідача, яка надана банком на запит суду встановлено, що починаючи з 19 серпня 2011 року розмір простроченої заборгованості відповідача перед банком перевищував кредитний ліміт та становив 314.02 грн. Разом з тим, 23 серпня 2011 року банк одноособово, без згоди відповідача, при наявності простроченої заборгованості, збільшив кредитний ліміт до 400грн. Позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту існування домовленості сторін про автоматичне збільшення банком тіла кредиту. Більше того, з розрахунку заборгованості встановлено, що заборгованість по тілу кредиту становить 732,07грн., у той час, коли банк вказує, що кредитний ліміт становив 400грн. З розрахунку заборгованості вбачається що банк просить стягнути заборгованість по процентах у розмірі 21\~661,60грн. Як вбачається зі розрахунку, починаючи з 15 липня 2011 року дані проценти нараховувались у розмірі 20.40%, починаючи з 01 вересня 2014 року у розмірі 34,80% , а з 01 квітня 2015 року у розмірі 43,20%. Банком не надано суду жодних доказів на підтвердження існування домовленості між сторонами спору про розмір нарахованих процентів, порядок їх зміни чи збільшення. Також, банк просить стягнути 3200грн. пені та комісії. Разом з тим, з розрахунку заборгованості не встановлено, у якому розмірі та порядку нарахована пеня, комісія, кожна зокрема щомісячно, у якому розмірі та за який період. Відповідач заперечує заявлену банком суму заборгованості, вважає її необґрунтованою та безпідставною. Суд критично оцінює посилання банку на [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг, [PERSON], якими визначено порядок надання, зміни, встановлення умов кредитного договору, сплати процентів, неустойки та комісії, погоджено збільшити позовну давність та з якими відповідач, на переконання банку, була ознайомлення та погодилась шляхом написання, підписання заяви про отримання кредиту. Суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг, [PERSON] не містять підпису відповідача, а у заяві анкеті [PERSON] від 15.07.2011 року не зафіксована домовленість сторін про вищенаведені умови кредитного договору, у тому числі і про збільшення позовної давності. Відтак, сторони за взаємною згодою не погоджували умов кредитування та не збільшували позовну давність. В силу вимог ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). [PERSON], [PERSON] та Тарифи банку, долучені до позову, не підписані відповідачем, а відтак не можуть застосовуватись до відносини, які виникли між банком та відповідачем. Твердження банку про те, що відповідач підписавши заяву анкету, тим самим підтвердила факт ознайомлення та надала згоду із Умовами, Правилами та Тарифами банківських послуг, суд оцінює критично, оскільки банком не доведено, що під час оформлення відповідачем заяви анкети від 15.07.2011 року відповідачку були надані для ознайомлення самі такого ж змісту [PERSON], [PERSON] та Тарифи, долучені банком до позову. Більше того, сам факт ознайомлення із Умовами та Правилами, без їх особистого підписання, в силу вимог ст. 207 ЦПК, не підтверджує той факт, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, тому числі щодо тіла кредиту, процентів, штрафних санкцій, строку повернення та позовної давності. Верховний Суд України у постановах за № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та № 6-1926цс15 від 4 листопада 2015 року висловив позицію про те, що [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо [PERSON] не містять підпису позичальника. Крім того, відсутні належні та допустимі докази, які би підтверджували, що саме ці [PERSON], які долучені банком до позову, розумів позичальник, підписуючи заяву від 15 липня 2011 року. У зазначеній заяві позичальника немає домовленості сторін щодо розміру процентів, кредитного ліміту, порядку та строків повернення, розміру та поряд нарахування штрафних санкцій, збільшення позовної давності. Таким чином, судом не встановлено, а відповідач, на вимоги суду викладені в ухвалі від 04 червня 2018 року, не надав документів, які би підтверджували факт підписання відповідачем [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг, [PERSON], досягнення домовленості сторін спору щодо розміру процентів, кредитного ліміту, порядку та строків повернення кредиту, розміру та порядку нарахування штрафних санкції, збільшення позовної давності. В силу вимог ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для зясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Таким чином,\~суд приходить\~до переконання,\~що банком\~не доведено\~належними,\~допустимими та\~достовірними доказами за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом», факт правомірності та обгрунтованості нарахування та заявлення банком до стягнення суми заборгованості у розмірі 27\~373,35грн. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Щодо строку позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Згідно з вимогами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу вимог ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання. Згідно з вимогами ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусового порядку через. Відповідно до вимог ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого борг або іншого обовязку. Відповідач стверджує, що останній платіж здійснила 07 вересня 2013 року на суму 250грн. Після вказаної дати будь-яких платежів по кредиту не здійснювала та карткою не користувалась. Заперечила щодо поповнення нею кредитної картки через термінали самообслуговування 30 березня 2015 року на суму 498грн.; 27 лютого 2015 року на суму 228грн., 13 лютого 2015 року на суму 298грн., 27 січня 2015 року на суму 398грн. та 26 грудня 2014 року на суму 200грн. Банк на спростування тверджень відповідача та підтвердження власних доводів не надав суду будь-яких належних та достовірних доказів, які б підтверджували факт здійснення даних платежів особисто відповідачем. Виписка по рахунку не є тим належним та достовірним доказом та не підтверджує факт переривається позовної давності шляхом вчинення позичальником особисто дій, які б свідчили про визнання ним боргу, оскільки не підтверджує ким особисто здійснено такі платежі та не містить даних, які б ідентифікувати особу. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed