Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернулося до суду з позовом до відповідачів з вимогами про: 1) звернення стягнення на домоволодіння, до складу якого входить: житловий будинок, загальною площею 196,15 кв.м., житловою площею 115,8 кв.м., що на плані позначений під літерою «А-А», літня кухня - літера «Б», сарай - літера «В», сарай - літера «Г-г», вбиральня - літера «Д», споруди №1,3, колодязь літери «К», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі - Домоволодіння), яке належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.04.2008 року та земельну ділянку загальною площею 0,2309 га., кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі - Земельна ділянка), яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 14 березня 2008 року, у порядку визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», п.п. 16, 21 Іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду, шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю, на підставі договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів зі відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь - які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до Предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за Кредитним договором від 22.04.2008 року №КF 48661 в розмірі 53902,67 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 14.08.2015 року становить 1153314,84 гривень. 2) закріплення за публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» прав управителя щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна переданого в управління з третіми особами: розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань пов'язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв'язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо) підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим Договором: інші права необхідні для здійснення належного управління майном. 3) виселення відповідачів з Домоволодіння. Ухвалою суду від 24.09.2015 року до участі у розгляді справи у якості співвідповідача залучено [PERSON], законними представниками якого є відповідачі (1) (2). Ухвалою суду від 29.10.2015 позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» до відповідача (5) залишено без розгляду. Як на підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог, банківська установа посилається на те, що в процесі цивільно - правової реалізації укладених між позивачем та відповідачем (1) договорів кредиту та іпотеки, взяті на себе зобов'язання останнім перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, тому з метою захисту порушених прав позивача мають бути задоволенні вимоги за предметом позову. В процесі судового розгляду справи, представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі у судові засідання по справі не з'явилися, натомість подали до суду заяви (а.с. 93, 94, 95, 96, 97, 98) про розгляд справи без їх участі. У задоволені позову просили відмовити. Представник відповідача (1), прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовних вимог не визнала з посиланням на те, що позивачем невірно обрано матеріально - правовий спосіб захисту порушеного права, оскільки у спірній по справі ситуації мова може йти про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення певної суми заборгованості за кредитним договором, а не про звернення стягнення, з подальшим скеруванням коштів в рахунок погашення заборгованості за предметом позову. Висловила свою незгоду також із розміром боргу, в рахунок якого позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме по відношенню до суми 8000,00 дол. США, сплачених на підставні квитанції від 09.04.2010 №364725. За твердженням представника відповідача (1) вказана сума була спрямовано виключно на погашення тіла кредиту за період з 31.03.2010 по 31.10.2011, однак проценти за вказаний період були нараховані банком без урахування суми 8000,00 дол. США. Просила застосувати до вимог позивача положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та відмовити у позові у зв'язку з цим, оскільки домоволодіння є єдиним місцем проживання відповідачів, а його площа не перевищує 250 м2, і кредит був наданий в іноземній валюті. Також просила зменшити нараховану банківською установою пеню, оскільки її розмірі є занадто великим. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Поряд з цим, згідно з абзацом другим частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 22 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є позивач (копія статуту, а.с. 30-32) (надалі - Банк), та [PERSON] (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір №КF48661 (надалі - Кредитний договір, а.с. 7-10), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 70000 доларів США на строк до 21.04.2023, із зобов'язанням Позичальника повернути зазначену суму коштів та плату за користування кредитними коштами у вигляді процентів на рівні 12,5 % річних у порядку зазначеному у Додатках № №1, 2 до Кредитного договору (а.с. 10-12). Фактичне отримання Позичальником кредитних коштів (70000 доларів США) підтверджується підписаною [PERSON] копією заяви на видачу готівки від 22.04.2008 №1449_136 (а.с. 18). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] 22.04.2008 був укладений договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки, а.с. 13-15), на підставі якого відповідач (1) надав в іпотеку Банку Земельну ділянку та Домоволодіння. Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить також із того, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). У відповідності ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга ст. 1050 Цивільного кодексу України). Як свідчать подані по справі доказові матеріали, на момент звернення позивача до суду, зобов'язання за Кредитним договором Позичальником не виконані. Заборгованість Позичальника станом на 14.08.2015 року складає суму 53902,67 доларів США, що у гривневому еквіваленті станом на 14.08.2015 складає 1153314,84 грн. (в т.ч. 40756,15 дол. США - основний борг; 2927,83 доларів США - відсотки, 10218,69 дол. США - пеня) підтверджена належними доказами відповідно до вимог ст.ст. 57-60 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачами не спростована. Аргументи та доводи представника відповідача (1) щодо неправильного нарахування позивачем суми 53902,67 доларів США судом відхиляються, оскільки є доказово непідтвердженими та безпідставними та не спростовують даних розгорнутого розрахунку боргових зобов'язань Позичальника (а.с. 102-108), які визначені з урахуванням порядку погашення заборгованості, передбаченого п. 3.5 Кредитного договору. Зокрема, посилання представника відповідача (1) на те, що проценти за користування кредитними коштами були визначенні банківською установою без урахування сплаченої позивачем на підставі квитанції від 09.04.2010 №364725 суми 8000,00 дол. США. спростовуються даними розрахунку (а.с. 103 - 104), дані якого свідчать про те, що проценти нараховувалися на фактичний залишок існуючої заборгованості по тілу кредиту у відповідний розрахунковий період. В свою чергу, правильність визначення суми заборгованості по тілу кредиту позивачем не оспорюється та визнається. Що стосується вимог про зменшення пені, з огляду на її занадто великий розмір, то вказані доводи представника відповідача (1) також не заслуговують на увагу, оскільки заявлений до стягнення розмір такої неустойки (10218,69 дол. США (218641,62 грн.)) не перевищує збитків позивача, у зв'язку з неналежним виконанням Позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором (40756,15 дол. США - основний борг; 2927,83 доларів США - відсотки). Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна). Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. За нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5 зазначено, що виключно позивачеві належить право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо). Судом встановлено, що Банк надсилав на адресу відповідачів (1), (2), (3), (4), (5) вимоги від 10.03.2015, на підставі яких інформував останніх про наявність заборгованості за Кредитним договором, а також про ініціювання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 19, 21, 22, 23, 34, 25), які були безпосередньо отримані відповідачами, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, з їх особистими відписами (а.с. 19 зворот, 21 зворот, 22 зворот, 23 зворот, 24 зворот, 25 зворот). Обираючи такий спосіб захисту прав, як звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач скористався також правом, передбаченим ст.ст. 1З, 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», та дотримався процедури звернення на предмет іпотеки, яка передбачена вищевказаними законодавчими положенням, а також і умовами Іпотечного договору (п. 16, 17, 21-25). З урахуванням вищезазначених норм законодавства та положень укладеного між сторонами договору іпотеки, а також приймаючи до уваги те, що забезпечені іпотекою зобов'язання відповідача (1) за кредитним договором належним чином не виконанні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню. Аргументи та доводи представника відповідача (1) щодо необхідності відмови у задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судом також відхиляються з огляду на наступне. Як зазначалося вище, частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» , згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» , якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України ), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений вищевказаним законодавчим актом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Разом з тим, з урахуванням обставин щодо отримання позичальником кредиту в іноземній валюті, реєстрації і проживання відповідачів у вказаному будинку (предмет іпотеки), загальна площа якого не перевищує 250 кв.м., це нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання відповідачів та відсутності доказів щодо наявності іншого нерухомого житлового майна у Позичальника (а.с. 7-10, 20), суд вважає, що до встановлених судом правовідносин поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Однак, як зазначалося перед цим, встановлені судом обставини щодо поширення на спірні правовідносини по справі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є перешкодою для задоволення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майна, а є підставою для неможливості виконання рішення суду у цій частині протягом дії мораторію. Предмет позову містить також вимогу про закріплення за позивачем права управителя предметом іпотеки. По відношенню до цього слід зазначити, що згідно зі ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначення предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. В свою чергу, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Таким чином, передача майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки підставою передачі іпотечного майна в управління є як можливість отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та із зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону. Зважаючи на те, що позивач ні в позовній заяві, ні в процесі розгляду справи не обґрунтував належними доказами вимогу щодо передачі йому предмета іпотеки в управління, а також не зазначив умов, на яких може бути передане йому вказане майно, а лише послався на положення ст. 34 Закону України «Про іпотеку», то вказана вимога не підлягає задоволенню. Крім того, задоволення такої вимоги фактично нівелює положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивач з моменту набрання законної сили рішенням суду набуде прав управителя майном, незважаючи за встановлену вищевказаним законом заборону щодо відчуження спірного майна на період дії такого закону. Крім того, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню, а тому надання прав управління позивачу таким майном під час дії мораторію є неправильним. В свою чергу, неможливість виконання судового рішення у контексті з положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» може бути поширена лише на рішення суду про звернення стягнення на майно, а не на рішення суду про надання прав управителя іпотечним майном. Також не підлягає задоволенню й вимога позивача щодо виселення відповідачів з предмету іпотеки, з огляду на наступне. Так, згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. В свою чергу, порядок виселення із займаного житлового приміщення, регламентований ст. 109 Житлового кодексу Української РСР. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норми ст. 109 Житлового кодексу Української РСР. Така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15 та від 2 вересня 2015 року № 6-1049цс15, та в силу правових приписів, передбачених ст. 3607 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Фактичний аналіз змісту наявних у справі доказових матеріалів (п.п. 1,2 Кредитного договору, а.с. 7; п. 2 Іпотечного договору, а.с. 13; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.04.2008 року, а.с. 16) свідчить про те, що переданий [PERSON] в іпотеку передано житловий будинок, з якого позивач просить виселити всіх відповідачів, не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому підстави для виселення мешканців із цього будинку без надання їм іншого постійного житла є відсутніми. Так, Кредитний та Іпотечний договори були укладені між попередником позивача та відповідачем (1) 22.04.2008, і в іпотеку було передано майно, яке вже на праві приватної власності належало відповідачу (1) станом на час укладення вищевказаних правочинів. Крім того, загальні технічні характеристики будинку, з якого позивач просить виселити відповідачів після укладення Кредитного договору не змінилися. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати по справі у сумі 3654 грн. (судовий збір а.с. 1) підлягають віднесенню на відповідачів (1), (2), (3), (4), (5) відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України у рівній мірі на кожного з них. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed