Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідно до умов договору від 11 березня 2008 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник порушив умови договору, у звязку з чим станом на 31 січня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 15031 грн. 69 коп., а саме: 7853 грн. 89 коп. заборгованість за кредитом; 5235 грн. 81 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 750 грн. заборгованість по пені та комісії; 500 грн. штраф (фіксована частина); 691 грн. 99 коп. штраф (процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь. Також позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, а саме судовий збір, сплачений ним під час подання позовної заяви. В судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені вимоги (а.с.20). Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечували. Відповідач суду пояснила, що в неї дійсно була кредитна картка, проте в грудні 2013 року невідомі особи шахрайським шляхом змусили її зняти з кредитної карти кошти та перерахувати їм. Тому вона зняла з картки близько 8000 грн. та перерахувала ці кошти невідомій особі. Потім вона звернулася до міліції із заявою про злочин. Відповідач вважає, що заборгованість виникла не з її вини, тому підстав для стягнення не має. Окрім того представник відповідача просив суд застосувати позовну давність та відмовити в позові з цих підстав, оскільки, на його думку, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Окрім того представник відповідача вважав необґрунтованими вимоги позивача про одночасне стягнення з відповідача пені та штрафів та враховуючи майновий стан відповідача просив суд зменшити суму пені. Суд, вислухавши пояснення відповідача та її представника, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 11 березня 2008 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 22,8% річних. Також умовами договору було передбачено сплату комісії за кредитне обслуговування в розмірі 1% від суми заборгованості. Погашення заборгованості відповідно до умов договору мало відбуватися щомісячними платежами у розмірі 7% від заборгованості (а.с.7). Позичальник взяла на себе зобовязання щодо повернення суми кредиту, відсотків, комісії штрафних санкцій, ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, про що свідчить її особистий підпис в заяві. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача та її представника про те, що ніякого кредитного договору вона з ПАТ КБ «Приватбанк» не укладала, оскільки такі доводи суперечать поясненням самого відповідача, яка пояснила, що кредитним коштами вона користувалася, розраховуючись в магазинах, а тому вона усвідомлювала обставини цього договору і ці обставини підтверджуються випискою по картковому рахунку відповідача (а.с.79-89). Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Уклавши із публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності [PERSON] порушила договірні зобов`язання, що призвело до виникненя заборгованості, яка згідно з розрахунком позивача станом на 31 січня 2016 року становить 13\~839 грн. 70 коп.: 7853 грн. 89 коп. заборгованість за кредитом; 5235 грн. 81 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 750 грн. комісія (а.с.4-6). Суд не приймає до уваги доводи відповідача та її представника про те що заборгованість виникла не з вини відповідача, а тому не має підстав для її стягнення з огляду на таке. З виписки по картковому рахунку відповідача видно, що дійсно 23 грудня 2016 року нею було перераховано кредитні кошти на іншу картку в сумі 8444 грн. 80 коп. При цьому цей платіж зроблено у відділені банку, тобто відповідач сама зняла ці кошти та перерахувала [PERSON], що також підтверджується копією квитанції про перерахунок (а.с.109). Також встановлено, що відповідач дійсно зверталася до Верхньодніпровського ВП із заявою про злочин та досудове розслідування триває, проте ці обставини не спростовують висновків суду про наявність між позивачем та відповідачем договірних зобовязань та необхідність їх виконання сторонами. Якщо відповідач вважає, що їй завдано шкоду кримінальним правопорушенням, то така шкода підлягає відшкодуванню в порядку кримінального провадження та не звільняє відповідача від виконання обовязку за кредитним договором. Посилання відповідача на правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 суд також вважає необґрунтованим, оскільки в цьому випадку кредитні кошти було знято з відома відповідача, тобто з використанням платіжного засобу (картки). Доказів погашення заборгованості за кредитом або ж невідповідності розрахунку заборгованості умовам договору відповідачем та представником відповідача суду надано не було, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту, процентам та комісії, суд вважає законними та обґрунтованими. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.\~\~Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Умовами договору передбачено відповідальність за невиконання зобовязання. Так п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною кредитного договору передбачено, що при порушені Клієнтом строків платежу за будь-яким грошовим зобовязанням, передбачених Договором більше ніж на 120 днів, Клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми позову (а.с.8-13). Згідно з розрахунком позивача штраф складає: 500 грн. фіксована складова та 691 грн. 99 коп. процентна складова. Враховуючи те, що судом встановлено неналежне (несвоєчасне) погашення заборгованості за кредитним договором з боку відповідача, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про стягнення штрафу у відповідності до умов договору. Доводи відповідача та її представника про те, що в цьому випадку має місце подвійне притягнення до відповідальності боржника суд вважає безпідставними з огляду на те, що відповідно до умов договору за порушення строків погашення заборгованості не передбачено нарахування пені, а передбачено лише один вид відповідальності штраф. А тому вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу за порушення строків виконання грошового зобовязання суд вважає законними та обґрунтованими. Безпідставними є вимоги представника відповідача про зменшення пені з урахуванням майнового стану відповідача з огляду на те, що позивач не просить стягнути з відповідача пеню, що підтверджується розрахунком заборгованості та умовами договору, сума нарахованого штрафу не перевищує загальну суму заборгованості, а тому правових підстав для зменшення штрафу у відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України не має. Також суд не знаходить підстав для застосування позовної давності до вимог позивача з огляду на таке. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.\~ З виписки по картковому рахунку відповідача видно, що в останній раз вона користувалася кредитними коштами (знімала готівку в банкоматі) 6 грудня 2014 року та мала погасити заборгованість відповідно до умов договору. Таким чином про неналежне виконання зобовязання з боку відповідача позивачу стало відомо після спливу наступного місяця, а саме 31 січня 2015 року і саме з цього часу у позивача виникло право предявлення вимог до відповідача за останніми невиконаними зобовязаннями. Позивач звернувся до суду з позовом в лютому 2016 року, тобто в межах позовної давності. Окрім того з виписки по картковому рахунку відповідача видно, що вона погашала заборгованість в останній раз 21 травня 2015 року, що, на думку суду, свідчить про визнання нею боргу та що є підставою для переривання перебігу позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України. У звязку з цим суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитними коштами, комісії та штрафів законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що позов задоволено, а тому згідно з ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем в сумі 1378 грн. (а.с.1) підлягають стягненню з відповідача на його користь. На підставі викладеного та

Outcome: approved