Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом ПАТ КБ «ПриватБанк»; Банк) звернулося до суду з зазначеним позовом до [PERSON] (далі за текстом відповідач). В обґрунтування позовних вимог Банк зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 13.01.2011 року уклали кредитний договір без номеру, за умовами якого Банк зобов'язався надати [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 2 500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Свої зобов'язання перед [PERSON] Банк виконав, надавши їй кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, які затверджені наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та тарифами Банку і викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/ 70/, складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. Після отримання кредиту [PERSON] свої кредитні зобов'язання не виконала належним чином, в результаті чого у неї перед Банком станом на 31.10.2017 року утворилася заборгованість у сумі 29 680 грн. 34 коп., яка складається з: 2 497 грн. 68 коп. заборгованості за кредитом; 25 293 грн. 12 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; штрафів у сумі 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та у сумі 1 389 грн. 54 коп. (процентна складова). У зв'язку з наведеним, позивач просить захистити його права, стягнути з відповідача заборгованістьза кредитним договором та судові витрати, які складаються із суми судового збору. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2018року, було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження із викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача Савіхіна А.М. надала на адресу суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, зазначивши, що наполягає на задоволенні позовних вимог, вказавши, що не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON]. під час розгляду справи надали суду відзив на позовну заяву, просили застосувати строк позовної давності до всіх позовних вимог та у задоволенні позову відмовити. Окрім того, відповідач [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, заявлені позовні вимоги не визнала, обставини, викладені в письмових запереченнях підтвердила, показала, що останній платіж у рахунок погашення кредиту нею був здійснений саме 02.08.2014 року, у сумі 50 грн., отже у даному випадку слід застосувати строк позовної давності. Повідомила суд, що заборгованість за кредитом виникла через відсутність достатніх коштів, і просила зважити на це суд при постановленні рішення. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, не визнання позовних вимог відповідачем і її представником, дослідивши письмові докази по справі, дав оцінку добутим доказам у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.01.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір без номеру, за умовами якого Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 2 500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом . Кредитний договір складався з анкети-заяви клієнта, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до зазначеного відповідач отримала платіжну картку з кредитними коштами на ній. Згідно ст.ст. 207, 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. 13.01.2011 року [PERSON] звернулася до позивача із заявою про видачу кредиту з видачею кредитної картки і встановленням кредитного ліміту у сумі 2 500 грн. При цьому [PERSON] підписала анкету-заяву, в якій зазначено, що вона ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку, та висловила згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами Банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною картою, за користування кредитом, Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 360 календарних днів на рік. Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до пункту 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу Банку позичальник зобов'язався виконати зобов'язання з виконання кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язався сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Для вирішення даної справи застосуванню підлягають ст.ст. 526, 546, 549, 610, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з аналізу яких вбачається, що зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином із застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Суд, проаналізувавши матеріали справи, знаходить слушним твердження позивача, що у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов'язань за кредитним договором від 13.01.2011 року, виходячи з наступного. Згідно розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 31.10.2017 року відповідач має заборгованість перед Банком у розмірі 29 680 грн. 34 коп., яка складається з 2 497 грн. 68 коп. заборгованість по тілу кредиту; 25 293 грн. 12 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; та штрафів у сумі 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та у сумі 1 389 грн. 54 коп. (процентна складова). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч.1 ст. 1048 ЦК України. За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Виходячи з наведених норм чинного законодавства України, позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором. Розмір основної заборгованості за договором, наведений у розрахунку заборгованості, що доданий до позовної заяви, відповідачем не спростовано. Крім того, згідно п. 79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 року (Заява N 33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлялося відповідачем і її представником, суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 23.11.2016 року у справі № 308/16549/13-ц (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 63145729), дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як встановлено судом під час розгляду справи, згідно з розрахунком заборгованості, остання проплата за кредитним договором [PERSON] здійснена 16.07.2017 року, а відтак з 17.07.2017 року (ч. 1 ст. 253 ЦК України) почався перебіг трирічного строку позовної давності, який з урахуванням приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України на час розгляду судом справи не закінчився. З матеріалів справи вбачається, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] був відісланий поштою та надійшов до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 05.01.2017 року, а тому суд не може погодитися з обґрунтованістю заперечень відповідача проти позову в тій частині, що станом на день звернення позивача з позовом до суду строк позовної давності до всіх вимог вже сплив. Разом з тим, суд вважає, що заявлена сума процентів за користуванням кредитом підлягає зменшенню, виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у справі за № 552/5900/15-ц у постанові від 07.03.2018 року. [PERSON] у судовому засіданні посилалася на важкий матеріальний стан, пояснила, що не працює та доходу не отримує. Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги те, що сума нарахованих процентів значно перевищує суму боргу, що негативно відобразиться на подальшому поверненню суми боргу та матеріальному становищі боржника, суд вважає, за необхідне зменшити розмір заборгованості по процентам до 3 000 грн. При цьому, суд врахував інтереси не лише боржника, але і кредитора прийшовши до висновку, що зменшення суми заборгованості по процентам не завдасть значних збитків останньому. Враховуючи вищенаведені вимог Закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за кредитним договором від 13.01.2017 року у сумі 7 387 грн. 22 коп., з яких: 2 497 грн. 68 коп. заборгованість за кредитом; 3 000 грн. 00 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; та штрафи у розмірі 500 грн. 00 коп. та 1 389 грн. 54 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача слід стягнути понесені ним та документально підтвердженні судові витрати по справі, зокрема, 1 600 грн. 00 коп. судового збору. На підставі ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: partial