Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в травні 2016 року суд з позовом до [PERSON] про виселення її та інших осіб з квартири [ADDRESS], стягнення судових витрат. У позовній заяві зазначено, що 23.07.2007р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір. В забезпечення кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір іпотеки від 23.07.2007р. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09.09.2011 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] шляхом укладання договору купівлі-продажу даної квартири. На підставі вимог ст..40 Закону України «Про іпотеку» та ст..109 ЖК України дане звернення на іпотеку є підставою виселення всіх мешканців.Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в травні 2016 року суд з позовом до [PERSON] про виселення її та інших осіб з квартири [ADDRESS], стягнення судових витрат. У позовній заяві зазначено, що 23.07.2007р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір. В забезпечення кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір іпотеки від 23.07.2007р. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09.09.2011 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] шляхом укладання договору купівлі-продажу даної квартири. На підставі вимог ст..40 Закону України «Про іпотеку» та ст..109 ЖК України дане звернення на іпотеку є підставою виселення всіх мешканців. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, в подальшому просив провести розгляд справи за їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судові засідання не зявлялася, повідомлялася належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.07.2007р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір (а.с.5-7), згідно п.7.1 на цілі: купівлю житла. В забезпечення кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю згідно договору купівлі-продажу від 23.07.2007р. (а.с.8-9) Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09.09.2011 року, яке набрало законної сили 19.09.2011р., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] шляхом укладання договору купівлі-продажу даної квартири будь-яким способом з іншою особою (а.с.45). 23.03.2016 року позивач направив відповідачу вимогу добровільного звільнення квартири (а.с.11-13). Позивач просив на підставі вимог ст..40 Закону України «Про іпотеку» та ст..109 ЖК України задовольнити позов так як дане звернення на іпотеку є підставою виселення всіх мешканців. Щодо позовної вимоги на примусове виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, то п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 3940 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Так, відповідно до чинних положень ч. 1 ст. 35 Закону № 898-ІV зі змінами, внесеними згідно із Законом від 22 вересня 2011 р. № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З такої редакції вбачається, що додержання виписаної в ній процедури попередження є обовязковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону № 898-ІV), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі предявлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону № 898-ІV, якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону № 898-ІV у редакції від 22 вересня 2011 р. після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічне положення містить змінена згідно із Законом № 3795-VI ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР. Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону № 898-ІV. З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається з позовних вимог, позивачем не уточнено хто проживає та зареєстрований, крім відповідача, в спірній квартирі, а тому вимоги позивача про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі не підлягають до задоволення і з підстав недоведеності. Щодо виселення відповідача, то за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Даний кредит був спрямований на придбання іпотечного житла, а тому не повинне надаватися інше постійне жиле приміщення відповідачу. Враховуючи вищенаведене, позов підлягає до задоволення частково в частині виселення відповідача із квартири [ADDRESS]. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст..109 ЖК України,

Outcome: partial