Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося в травні 2011 року в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру та земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості шляхом проведення прилюдних торгів на нерухоме майно та виселення з квартири. [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання припиненим договір іпотеки від 30.07.2007 року укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] [PERSON] в частині зобовязань майнового поручителя-іпотекодавця [PERSON] по Договору про відкриття відновлюваної кредитної лінії №156/07-МК від 27 липня 2007 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області суду від 12.03.2014 року в задоволенні позовних вимог первісного та зустрічного позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.06.2014 року рішення Івано-Франківського міського суду від 12.03.2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про звернення стягнення на земельну ділянку скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні вимог. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.10.2014 року рішення Івано-Франківського міського суду від 12.03.2014 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.06.2014 року в частині вирішення позову про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] та виселення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 07.11.2014 року справа була прийнята до розгляду суддею Бойчуком О.В. 18.01.2016 року в звязку з закінченням в судді Бойчука О.В. пятирічного строку призначення судді вперше, справа прийнята до розгляду нового складу суду (суддя Польська М.В.). Ухвалою суду від 17.02.2016 року до участі у справі залучено співвідповідачем [PERSON]. 09.03.2016 року позивач збільшив позовні вимоги та просив в рахунок погашення заборгованості позичальника [PERSON] по кредитному договору від 27.07.2007р. №156/07-МК станом на 29.02.2016р. в сумі 14 797 405.47грн. звернути стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру по вул.Волинській 22/1 в м.Івано-Франківську, що належить [PERSON] та земельну ділянку площею 0.0435га за цією ж адресою, що належить [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів на нерухоме майно за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на підставі оцінки проведеної СОД/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, стягнення судових витрат. Ухвалою суду від 15.11.2016р. до участі у справі залучено третю особу яка не заявляє самостійних вимог ПАТ «[PERSON] Аваль». Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з мотивів викладених у позовній заяві з уточненими вимогами, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач 1 [PERSON] та його представник позов не визнали, просили відмовити у задоволенні вимог, а також клопотали за письмовою заявою суд застосувати позовну давність - до вимог про стягнення заборгованості з позичальника (а.с.75 т.1). Також, в матеріалах справи є наявне письмове заперечення [PERSON] від 06.02.2015р. (а.с.178-179 т.1), в якому він просить відмовити у позові, так як є вже наявне рішення суд від 25.09.2009р. про стягнення з [PERSON] заборгованості за цим же Договором, і стягнення належного йому майна буде подвійним стягненням банком. Окрім того, він зазначив про наявність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який слід суду застосувати, оскільки кредит є споживчий та в іноземній валюті, квартира є єдиним місцем проживання, в нього немає іншого житла, площа квартири не перевищує 140 м.кв.. Також клопотанням від 05.04.2016р. відповідач 1 просив застосувати і ст.551 ЦК України щодо неустойки (а.с.247-248 т.1). Відповідач 2 [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суд не повідомив, однак сторона відповідача 1 повідомила про перебування відповідача 2 в зоні АТО, надавши довідку (а.с.249 т.1, 15 т.2). Третя особа яка залучалась до участі усправі для зясування пріоритету вимог на звернення стягнення на предмет іпотеки повторно в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.07.2007 року між Банком Фінанси та Кредит» (назва якого в подальшому була змінена на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON] укладено Договір про відкриття відновлюваної кредитної лінії №15607-МК (а.с.7-8 т.1). Пунктом 2.1, 4.1 даного договору передбачено, що банк надав позичальнику [PERSON] відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості повернення, терміновості, платності у розмірі 80 000 доларів США, з оплатою 15% річних. Відповідно до п.3.2 вищезазначеного договору позичальник зобовязується повернути кредитні ресурси, одержані за даною угодою до 26.07.2022 року. Відповідно до п.6.1. Договору про відкриття відновлюваної кредитної лінії №15607-МК від 27.07.2007 р. за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. 14.01.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (назва якого в подальшому була змінена на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про відкриття відновлюваної кредитної лінії №15607-МК від 27.07.2007 р. (а.с.192 т.1). Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. В судовому засіданні встановлено, що банк зобовязання за Договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №15607-МК від 27.07.2007 р. виконав, здійснивши видачу кредиту на визначених Кредитним договором умовах. Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, [PERSON] порушив строки та розмір погашення кредиту і сплати відсотків, а тому станом на 29.02.2016р. заборгованість складає 14 797 405.47грн., з яких: строкова заборгованість по основному боргу 34218.23 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на дану дату боргу 925763.68грн., прострочена заборгованість 41777.36доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на дану дату боргу 1130261.41грн., строкова заборгованість по відсотках 918.28 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на дану дату боргу 24843.51грн., прострочена заборгованість по відсотках 89083.09доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на дану дату боргу 2 434438.51грн., пеня 10 282 108.36грн. (а.с.240-245 т.1). Однак, в подальшому, при наданні відповідних довідок перебування позичальника відповідача 2 в зоні АТО, позивач подав новий розрахунок без врахування платежів, нарахованих кредитором позичальнику з часу перебування відповідача 2 в зоні АТО, згідно якого станом на 29.02.2016р. заборгованість складає 8 311 290.29грн., з яких: строкова заборгованість по основному боргу 34218.23 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 29.02.2016р. - 925763.68грн., прострочена заборгованість 41777.36 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 1 130 261.41грн., строкова заборгованість по відсотках 949.94 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 25700.06грн., прострочена заборгованість по відсотках 83175.16доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 2250254.05грн., пеня - 3 979 321.09грн. (а.с.23-29 т.2). Щодо застосування відповідачами строків позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом до суду, то слід зазначити, що відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу дії п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Саме таку правову позицію висловлено у справі № 6-116 цс 13 постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року. Як вбачається з поданого позивачем розрахунку, про який зазначено вище, останній платіж позичальником було здійснено: по тілу кредиту 21.04.2008р., по відсотках 25.07.2008р.. Позов до суду подано 23.05.2011 року, про що свідчить реєстраційний штамп (а.с.1 т.1). Виконання зобовязань по сплаті платежів щомісяця повинно було проводитись з 01 по 15 число щомісяця (згідно умов Додаткової угоди №1). Отже, платіж черговий по тілу кредиту мав бути внесений позичальником не пізніше 15.05.2008р., а по відсотках 15.08.2008р. За вимогами п.3.6 договору у випадку виникнення заборгованості з боку позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом більше 3-х місяців, банк набуває право звернути стягнення на заставне майно. Отже, сторони узгодили строк, з якого набувається право банку на стягнення іпотеки, а тому слід відраховувати позовну давність зі строку порушення зобовязань позичальника (15.05.2008р., 15.08.2008р.) та трьох місяців права банку звертатись до суду саме з позовом про стягнення на заставне майно, а тому позов поданий 23.05.2011 року - в межах строку загальної позовної давності, відповідно клопотання про застосування строків загальної позовної давності (до нарахування тіла кредиту та відсотків), не підлягає до задоволення. Також, щодо нарахування неустойки (пені), відповідач 1 просив застосувати окрім позовної давності і ст.551 ЦК України. Таке клопотання підлягає до задоволення щодо пені, як обгрунтоване, а тому слід визначити заборгованість за Договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №15607-МК від 27.07.2007 р. станом на 29.02.2016р. в сумі 4 331 969.20 грн., з яких: строкова заборгованість по основному боргу 34 218.23 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 29.02.2016р. - 925 763.68грн., прострочена заборгованість - 41 777.36 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 1 130 261.41грн., строкова заборгованість по відсотках - 949.94 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 25 700.06грн., прострочена заборгованість по відсотках - 83 175.16 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 2 250 254.05грн.. Окрім того, кредитор позивач у справі, звернувся був попередньо до суду про стягнення боргу з позичальника, та Івано-Франківським міським судом було прийнято рішення, на підставі якого видано виконавчий лист 21.06.2011 року за №2-3189/2009 про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 796 662.23 грн. за Договором про відкриття відновлюваної кредитної лінії №15607-МК від 27.07.2007р. та судові витрати, а 25.08.2011 року було відкрито ВП, однак 22.07.2016р. виконавчий лист повернуто органами ДВС стягувачу без виконання (а.с.61-62,81 т.2), стягнень по данному ВП не проводилось. Отже, рішення суду про стягнення зоборгованості з позичальника, останнім не було виконано. В забезпеченням виконання зобовязань [PERSON] за кредитним Договором про відкриття відновлюваної кредитної лінії №156/07-МК від 27 липня 2007 року було укладено між Банком Фінанси та Кредит» (назва якого в подальшому була змінена на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), як іпотекодержателем, [PERSON], як іпотекодавцем та боржником, та [PERSON], як іпотекодавцем, Договір іпотеки від 30.07.2007 року (а.с.10-12, 184 т.1). Відповідно до умов передбачених цим Договором, майновий поручитель/іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку Банку «Фінанси та Кредит» наступне нерухомё майно: трьохкімнатну квартиру №1, загальною площею46,7 кв.м., розташовану за адресою: м.Івано-Франківськ, вул.Волинська 22, та боржник/іпотекодавець [PERSON] земельну ділянку площею 0,0435 га, що розташована в м.Івано-Франківськ, по вул.Волинській 22 (цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарськиих будівель та споруд, кадастровий номер 2610100000030060056). Трьохкімнатна квартира під номером 1, що розташована в м.Івано-Франківську по вул.Волинській, будинок 22 та належить майновому поручителю іпотекодавцю [PERSON] згідно Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське ОБТІ» 02.07.2007 року за №15077319, квартира має загальну площу 46,7 кв.м., житлову площу 39,5 кв.м. та балансова вартість становить 89 400 грн. Право власності на квартиру, що є предметом іпотеки, підтверджено Свідоцтвом про право власності, виданим Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 18.02.2004 року згідно розпорядження голови Івано-Франківської міської ради №49-р від 16.02.2004 року, зареєстрованим в Івано-Франківському ОБТІ 19.02.2004 року за реєстровим номером запису 7992 в реєстровій книзі 217, в електронному РПВН - за реєстраційним номером 4794691, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Івано-Франківським ОБТІ 19.02.2004 року за №2868685. Предмет іпотеки - земельна ділянка належить іпотекдавцю/майновому поручителю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №858730, виданим Івано-Франківською міською радою та Івано-Франківським міським управлінням земельних ресурсів 23.05.2007 року, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 30.10.2006 року по реєстру №3065, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №1678306 (згідно витягу з ДРП №3094004 від 30.10.2006 р.), акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійоного користування землею за №010729400491. Умовами зазначеного договору передбачено, що на дату укладення Договору іпотеки від 30.07.2007 року, загальна вартість двох предметів іпотеки за ломовленістю сторін складає 506 388, 75 грн., в тому числі вартість земельної ділянки складає - 329 512,50 грн., вартість квартири 176 876,25 грн. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. В матеріалах справи міститься вимога від 11.09.2013р. банку до [PERSON], відмінного від позичальника, про звернення на предмет іпотеки квартиру, яка отримана останнім (а.с.95 т.1). Щодо цього, ВССУ в ухвалі від 15.10.2014р. скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій зазначив, що невиконання вимог ст..35 ч.1 Закону України «Про іпотеку» про надіслання письмової вимоги про усунення порушень зобовязань, не є перешкодою реалізації права іпотекодержателя звернутись до суду за захистом порушених прав, а тому висновки суду щодо передчасності звернення до суду про стягнення на предмет іпотеки без дотримання процедури повідомлення, є невірними. Відповідно до ст. 6 Закону № 898-ІV, якщо в іпотеку передається будівля (споруда), розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. І навпаки, якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом із цими будівлями (спорудами). З аналізу зазначеної норми вбачається, що земельна ділянка та будівля (споруда), яка на ній розташована, нерозривно повязані між собою, а отже, іпотека щодо будівлі (споруди) повинна поширюватись і на земельну ділянку, на якій вона розташована, і навпаки, причому навіть у тих випадках, коли предметом у договорі іпотеки визначено лише один обєкт (або будівля, або забудована земельна ділянка). Зазначене підтверджене Верховним Судом України в ухвалі від 8 грудня 2010 р. у справі № 6-50440св10. Законом № 898-ІV (друге речення ч. 4 ст. 6) урегульовано також відносини, де власники земельної ділянки та будівлі (споруди) не співпадають в одній особі. Також зясовуючи черговість вимог іпотекодержателів на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру №1, загальною площею 46,7 кв.м., розташовану за адресою: м.Івано-Франківськ, вул.Волинська 22, належну [PERSON] та земельну ділянку площею 0,0435 га, що розташована в м.Івано-Франківськ, по вул.Волинській 22 (цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарськиих будівель та споруд, кадастровий номер 2610100000030060056), належну [PERSON], суд отримав самостійно Інформаційну довідку з Єдиного реєстру заборон відчужень обєктів нерухомого майна (а.с.251-252 т.1, 15-16 т.2), згідно якого зясовано про наявну та не зняту заборону станом на 06.04.2016р. на нерухоме майно - квартиру №1, загальною площею 46,7 кв.м., розташовану за адресою: м.Івано-Франківськ, вул.Волинська 22, підставою обтяжень якої є договір іпотеки № 984 від 22.04.2005р., та договір іпотеки №985 від 22.04.2005р. на цю ж квартиру, яка внесена 22.04.2005 року в Реєстр приватним нотаріусом [PERSON]. Наступним обтяженням є внесений до Реєстру 30.07.2007р. договір іпотеки за №1868 від 30.07.2007р. на дану ж квартиру, за заявою Банку «Фінанси та Кредит», саме цей останній договір іпотеки є предметом данного спору. Державна реєстрація іпотеки визначає пріоритет іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог. Згідно із ч. 7 ст. 3 Закону № 898-ІV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації. Питання пріоритету було зясовано судом, в т.ч. залучено інший банк третьою особою, проте, сторони підтвердили відсутність наявної будь-якої заборгованості іпотекодавців перед ПАТ «[PERSON] Аваль», що також усно повідомлено суд і представником третьої особи за телефонограммою, протее письмово третя особа не наддала суду жодного підтвердження щодо наявності у неї пріоритету перед позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону № 898-ІV іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, встановлених ст. 12 Закону № 898-ІV, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. А тому, позивач має таке право захисту на предмет іпотеки в судовому порядку. Щодо доводів відповідача у письмовому запереченні про подвійне стягнення з нього як позичальника та іпотекодавця у користь банку коштів (за наявним вже рішенням суду) та майна яке є предметом іпотеки (земельної ділянки), то слід зазначити таке. Згідно з розясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.; далі узагальнення)), вирішуючи питання одночасного задоволення таких позовних вимог, правильним є зазначення в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості повинен бути наведений у мотивувальній частині рішення. Аналогічне розяснення міститься в п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5. Разом із тим відповідно до третього речення абз. 2 цього пункту винятком, коли суд може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за основним зобовязанням, є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень ст. 11 Закону № 898-ІV (або ст. 589 ЦК щодо заставодавця). Це положення узгоджується із п. 9 зазначеної постанови, відповідно до якого передбачене одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником. Так, одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Проте, положення ч. 1 ст. 11 Закону № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні розяснення (п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобовязанням. Слід мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13). Відповідно правову позицію висловив і ВСУ у справі № 6-1080цс15 про те, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Позивач надав беззаперечні докази того, що за рішенням суду заборгованість по кредиту, не погашена під час примусового виконання цього рішення, на спростування цього інших доказів матеріали справи не містять. Отже, вимога банку до позичальника, який не сплатив заборгованість по кредиту за рішенням суду, а саме на звернення стягнення предмету іпотеки належного йому, не є подвійним стягненням. Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна відповідати вимогам як ст. 39 Закону № 898-ІV, так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК. Зокрема, у ній в обовязковому порядку повинно бути зазначено: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; конкретний спосіб реалізації предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 39 Закону № 898-ІV у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У судовій практиці немає єдності щодо вирішення питання про критерії, які повинен застосовувати суд, визначаючи початкову ціну. Одні суди, як зазначає узагальнення ВСУ, повинні виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону № 898-ІV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Якщо під час розгляду справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то суд не має підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобовязана за змістом ч. 3 ст. 10, статей 11 та 60 ЦПК довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи. Щодо ціни предмета іпотеки, то ВСУ висловив правову позицію у справі за № 6-1239 цс16, а саме, що положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, прийняв рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності під час виконавчого провадження. При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Враховуючи вимоги ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. У даному спорі, позивач просив реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів на нерухоме майно за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на підставі оцінки проведеної СОД/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Проте, в подальшому в судовому засіданні, представник позивача просила визначити ціну продажу предметів іпотеки за ціною, визначеною сторонами у договорі іпотеки. Про таку ціну предмета іпотеки не заперечила представник відповідача. А тому в рішенні суду слід зазначити початкову ціну на рівні не нижчому за ціну, визначену в договорі іпотеки від 30.07.2007 року: квартири 176876,25 грн, земельної ділянки 329512,50 грн. Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання своїх зобов'язань позичальником [PERSON] щодо сплати кредиту, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру та земельну ділянку, належні іпотекодавцям. В даному предметі спору відповідач просив також суд врахувати вимоги Закону про мораторій. Щодо цього слід зазначити, що Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 9 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-483цс15, предметом якої був спір про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, 2 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення, згідно яких зробив такий правовий висновок. 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Тому, щодо вимог звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, на підставі даного закону, то ЗУ«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дійсно тимчасово забороняє примусове стягнення на майно органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно іпотекодавця [PERSON], які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст. 526,527,530,548,610,611,612,638,1054,1050 ЦК України, ст.ст. 1,18,35-39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.3,10,60 ЦПК України та

Outcome: partial