Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 11 серпня 2015 року відповідач [PERSON] отримала кредит в розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Оскільки відповідач не виконала умов договору належним чином, у неї станом на 23 квітня 2017 року виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 15123,88 гривні, що відповідно до розрахунку складається з заборгованості за кредитом 4951,13 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом 1692,78 гривні, заборгованість за пенею та комісією 7283,59 гривень, штраф (фіксована частина) 500 гривень, штраф (процентна складова) 696,39 гривень. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати по справі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов підтримав повністю, просив його задовольнити, а справу слухати у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не подавала, хоча була вчасно і належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, оскільки судова повістка направлена їй відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України за адресою, за якою вона зареєстрована у встановленому законом порядку згідно відомостей наданих Скобелківською сільською радою Горохівського району Волинській області. За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і що стверджується матеріалами справи, 11 серпня 2015 року відповідач [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою позичальника (а.с. 7) про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на запропонованих банком Умовах і правилах надання банківських послуг. Зі змісту даної заяви слідує, що [PERSON] виразила свою згоду про те, що дана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між заявником та банком договір про надання банківських послуг. Пунктом 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Судом встановлено, що на момент звернення позивача в суд та розгляду справи по суті, відповідач, в порушення вимог ст.1054 Цивільного кодексу України, грошові кошти за кредитним договором не повернув. З розрахунку заборгованості за договором вбачається, що станом на 23 квітня 2017 року у відповідача виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 15123,88 гривні, що відповідно до розрахунку складається з заборгованості за кредитом 4951,13 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом 1692,78 гривні, заборгованість за пенею та комісією 7283,59 гривень, штраф (фіксована частина) 500 гривень, штраф (процентна складова) 696,39 гривень. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вищевказану заборгованість за кредитним договором. Разом з тим, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення.

Outcome: approved