Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, в якому просило стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість у сумі 15210,71 дол. США, що еквівалентно 121533,57 грн., та пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору №НЕТ8АК00080023 від 16.10.2006 року, позивачем надано кредит [PERSON] в сумі 12000 дол. США на строк до 16.10.2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення належного виконання умов кредитного договору був укладений договір поруки № HET8AK00080023/1 від 16.10.2006 р., згідно якого [PERSON] виступив поручителем [PERSON] і взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язанню які виникають з умов кредитного договору, в тому ж розмірі, що і боржник. Прийняті на себе обов'язки відповідачами не виконуються, що є підставою для стягнення заборгованості по кредиту. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували. Зазначили про неправомірну реалізацію транспортного засобу, що привело до штучного зниження його вартості та збільшення залишку кредитної заборгованості. Крім того, у разі задоволення позовних вимог просили зменшити вартість пені у зв'язку з тяжким матеріальним станом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, місце і час судового засідання неодноразово повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. У зв'язку з тим, що участь у судових засіданнях є правом сторін, а не обов'язком, суд вирішив проводити розгляд справи за його відсутності. Заслухавши учасників процесу, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наступного. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № НЕТ8АК00080023 від 16.10.2006 року, позивачем надано кредит [PERSON] в сумі 12000 дол. США на строк до 16.10.2013 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць у період сплати з 21 по 28 число кожного місяця, сплати відсотків за користування кредитом при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту у розмірі 2,42 % відсотків за місяць від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №HET8AK00080023/1 від 16.10.2006 року, згідно якого [PERSON] виступив поручителем [PERSON] і взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язанню які виникають з умов кредитного договору разом з боржником, як солідарні боржники. Крім того, в якості забезпечення виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів передбачених кредитним договором між банком та [PERSON] 16.10.2006 року було укладено договір застави рухомого майна - автомобіль марки ТЗ: SKODA, модель: Fabia, рік випуску 2006, тип ТЗ: легковий хетчбек, номер кузова (шасі): [NUMBER]. Свої зобов'язання за договором [PERSON] належним чином не виконувала. Відповідно до умов кредитного договору (п. 2.3.7), договору застави (п.п.15.7.3; 17.10, 23; 24) банк має право стягнути кредит достроково у разі порушення боржником своїх зобов'язань у тому числі і за рахунок заставного майна. Згідно акту від 28.09.2009 року [PERSON], яка допустила прострочу сплати по кредитному договору № НЕТ8АК00080023 від 16.10.2006 року, передала заставний автомобіль працівнику Приватбанку для реалізації з метою погашення заборгованості. Нотаріально посвідченим дорученням [PERSON] уповноважила робітників банку [PERSON], [PERSON], представляти її інтереси з усіх питань в тому числі і продаж стосовно заставного автомобіля. Відповідно до довідки заступника керівника напрямку по безпеці кредитних операцій Херсонської філії КБ «ПриватБанк» Безмена А.В., грошові кошти в сумі 6851,13 дол. США зараховані на рахунок [NUMBER], для погашення заборгованості [PERSON], по кредитному договору № НЕТ8АК00080023 від 16.10.2006 року. Оскільки суми від реалізації заставного майна не вистачило для повного погашення кредиту, а [PERSON] продовжувала не виконувати свої зобов'язання за договором, ПАТ «ПриватБанк» звернувся до суду за захистом своїх прав. На час розгляду справи в матеріалах справи відсутні докази погашення заборгованості. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошові зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Положеннями ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, згідно п. 2 якого відповідач поручаються перед кредитором у повному обсязі за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що виникають з кредитного договору та всіх додаткових угод до нього. Відповідно до п. 4 договору поруки позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно ст. 19 ЗУ «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих про строчкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставного майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави (ст. 20 ЗУ «Про заставу»). Згідно п. 25 договору застави у випадку, коли суми, вирученої від продажу предмету застави, недостатньо для задоволення вимог заставодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає з іншого майна заставодержателя. Відповідачами не було доведено неправомірність реалізації транспортного засобу та заниження його вартості, тому вказані доводи не підлягають врахуванню. Таким чином, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання та не сплатила борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. При цьому відповідач [PERSON] як поручитель є солідарним боржником і відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і [PERSON] Разом з тим, суд не погоджується з нарахуванням пені в сумі 4257,13 грн., а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, штраф та пеня є видами неустойки. Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суму збитків позивача, а також інші обставини справи, суд вважає, що сума неустойки має бути зменшеною до 500 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 10953,58 дол. США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.12.2013 року складає 87519,1 грн. (заборгованості за кредитом в сумі 6258,67 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 4022,91 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 672 дол. США) та суми неустойки за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 500 грн., а всього 88019,1 грн. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 880,19 грн., по 440,1 грн. відповідно.

Outcome: partial