Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 20.01.2011 року у сумі 20576,83гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим , що 20.01.2011 року відповідачка уклала з ним договір без номеру та отримала кредит в розмірі 11\~000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків в розмірі 30,00% на рік на суму заборгованості за залишком тіла кредиту з кінцевим терміном повернення, який відповідав строку дії кредитної картки. З Умовами та правилами надання банківських послуг , затвердженими Наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року відповідачка була ознайомлена, про що стверджує підпис відповідачки в наданій заяві. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту ,що встановлюється банком. Позивач вважає, що відповідачка станом на 31.12.2014 року порушила прийняті на себе зобов»язання та не сплатила суму кредиту та відсотки за користування кредитом, на підставі з чим виникла заборгованість в розмірі 20\~576,83 гривень, яка складається з суми 10\~407,69 заборгованості за тілом кредиту, 7725,61 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом,987,49 заборгованості за пенею та комісією, а також нарахованих сум штрафу в сумі 500,00 гривень (фіксована частина) та 956,04 гривень (процентна складова). В судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні. Відповідачка та її представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнали ,проти позову заперечували. Свої доводи обґрунтували тими обставинами, що відповідачка [PERSON] дійсно отримала у позивача кредитну картку, по якій було встановлено кредитний ліміт 11\~000,00 гривень. Весь час вона користувача послугами банку чесно та неодноразово. Своєчасно сплачувала всі відсотки та регулярно вносила на картку грошові кошти. 17 грудня 2013 року , знаходячись в своїй квартирі [ADDRESS] ,вона намагалася здійснити платіж через «Приват-24», але на її слухавку зателефонував з номеру 3700 невідомий чоловік, назвався співробітником технічної підтримки Банку та пояснив, що платіж треба анулювати, бо мав місце збій та здійснення помилкового перерахування. Їй запропонували ввести пароль та анулювати платіж, що [PERSON] і зробила . Через декілька хвилин на її мобільний телефон прийшло СМС-повідомлення, що з її картки здійснено переказ на картку № 5168757215093461. Вона відразу ж подзвонила на №3700 та її повідомили, що з цього номеру ніхто з Банку дзвонити не міг, бо це телефон виключно для одностороннього зв»язку клієнтів, вона пішла до відділення банку, потім її надіслали до Служби безпеки Банку ,куди вона поїхала та написала заяву про те, що з її картки безпідставно зняли гроші й просила провести перевірку. Було проведено перевірку та встановлено , що дійсно в той день, 17.12.2013 року встановлена особа [PERSON] на кредитну картку , що була відкрита тільки 16.12.2013 року , отримав з рахунку [PERSON] 9500 гривень, та ще отримав великі сумі з чотирьох клієнтів банку. Вважають, що ними були вжиті всі необхідні заходи, внесені відомості в єдиний реєстр досудових розслідувань, неодноразові звернення до органів досудового слідства, прокуратури та слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова. У звязку з чим, позивачка та її представник позовні вимоги не визнали та просили в позові відмовити в повному обсязі. Вищещевказані обставини підтверджуються Кредитним договором, розрахунком заборгованості, іншими документами вказаними в додатках до позовної заяви. У судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] надав суду всі витребувані докази та пояснення, потім звернувся до суду з клопотанням про можливість розгляду справи 16.12.2015 року за його відсутність та в судове засідання не з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а також просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. . Судом неодноразово розяснені сторонам вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно того, що докази в обґрунтування своїх доводів та вимог законодавцем зобовязані надавати сторони процесу, судом докази тільки оцінюються. Судом ретельно досліджені всі докази, які надані позивачем як самостійно та і на вимогу суду представниками сторін . Суд, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обгрунтування, вислухавши пояснення фахівця з безпеки ПАТ КБ «Приват-Банк» [PERSON] вважає, що позовні вимоги законні, але частково обґрунтовані та доведені, тому підлягають задоволенню частково з наступних підстав: 20.01.2011 року між позивачем та відповідачкою укладено договір без номеру та отримано кредит в розмірі 11\~000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків в розмірі 30,00% на рік на суму заборгованості за залишком тіла кредиту з кінцевим терміном повернення, який відповідав строку дії кредитної картки. З Умовами та правилами надання банківських послуг , затвердженими Наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року відповідачка була ознайомлена, про що стверджує підпис відповідачки в наданій заяві. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту ,що встановлюється банком. Станом на 31.12.2014 року кредитні кошти не були сплачені, суму кредиту та відсотки за користування кредитом не було погашено , на підставі з чим виникла заборгованість в розмірі 20\~576,83 гривень, яка складається з суми 10\~407,69 заборгованості за тілом кредиту, 7725,61 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом,987,49 заборгованості за пенею та комісією, а також нарахованих сум штрафу в сумі 500,00 гривень (фіксована частина) та 956,04 гривень (процентна складова). Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитним договором, яка складається із заборгованості по кредиту та відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Відповідно до ст.ст. 629, 628 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Взяті на себе зобовязання по Кредитному договору без номері від 20.01.2011 року Банк виконав своєчасно і повністю, відповідачці була відкрита лінія кредитування, та станом на спірний день 17.12.2013 року на кредитній карті відповідачки знаходилися грошові кошти в сумі 9500,00 гривень. Достеменно Службою Безпеки ПАТ КБ «Приват Банку» (Шаблон №526 -№531) 25.01.2014 року (арк..справи75-81) встановлено наступне: 17 грудня 2013 року , відповідачка [PERSON], знаходячись в своїй квартирі [ADDRESS] , намагалася здійснити платіж через «Приват-24», коли на її слухавку зателефонував з номеру 3700 невідомий чоловік, назвався співробітником технічної підтримки Банку та пояснив, що платіж треба анулювати, бо мав місце збій та здійснення помилкового перерахування. Їй невідомою особою було запропоновано ввести пароль та анулювати платіж, що відповідачка [PERSON] і зробила . Через декілька хвилин на мобільний телефон відповідачки, який був вказаний як контактний в відділенні ПАТ КБ «Приват Банку» надійшло СМС- повідомлення, по те, що з її картки здійснено переказ на картку № 5168757215093461 в сумі 9500,00 гривень.. Суд вважає доведеним, що відповідачка вжила всіх необхідних заходів для підтвердження тих обставин, що вищевказані кошти вона не отримала та стала обєктом злочинного посягання. Ці обставини не оспорені представником позивача [PERSON] та фахівцем з забезпечення безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], що підтвердили факт проведення належної перевірки заяви відповідачки службою безпеки Банку , надали суду акт перевірки , яким доведено, що 17.12.2013 року з картки відповідачки [PERSON] шахрайським шляхом відбулося списання коштів особою, яку служба безпеки належним чином встановила та підтвердила, що зняття коштів відбулося через банкомат в м. Києві 17.12.2013 року. Фотографія цієї особи є в наявності, встановлено , що 16.12.2013 року громадянин [PERSON] (ідентифікаційний номер 33448907132,09.09.1981 року народження ,який був зареєстрованим в [INFO],а мешкав в [ADDRESS], та мав паспорт громадянина України серії СМ № 970271,що виданий Свердловським РВ ЛМУ УМВС Луганської області ) відкрив в ПАТ КБ «ПриватБанк» картку № 5168757215093461. Також встановлено, що саме на цю картку № 5168757215093461 17 грудня 2013 року о 12 годині 10 хвилин грошові кошти в розмірі 9\~500,00 гривень були перераховані з карти «Універсальна» № 4149437735004036, яка була відкрита на відповідачку по справі [PERSON]. Перевіркою також встановлено , що в 12 годин 12 хвилин сума 9\~500,00 гривень була знята невідомою особою в банкоматі САК38733, який розташовано в м. Києві бульвар Лесі Українки №24. Також в цей день, 17.12.2013 року за час активування картки № 5168757215093461 були зняті платежі, що були проведені з карток інших клієнтів ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON]-6000,00 гривень ,[PERSON] в сумі 13\~500,00 гривень, [PERSON] в сумі 9500,00 гривень, [PERSON] в сумі 10\~000,00 гривень, після чого всі ці клієнти звернулися з відповідними заявами про вчинення відносно них шахрайських дій. Служба безпеки також встановила, що всі ці дії були заподіяні з мобільного телефону № 380666637721, який саме значився за [PERSON], ідентифікаційний номер 33448907132. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання. Між тим суд приходить до висновку, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» не вжив ніяких заходів , які передбачені законом щодо забезпечення заходів по припиненню злочинної діяльності достеменно встановленої Службою Безпеки Банку особи, не звернувся згідно з вимогами ст.214 КПК України за внесенням відомостей про скоєне кримінальне правопорушення до ЄРДР і, таким чином, самоусунувся від вжиття необхідних заходів щодо повернення коштів, якими неправомірно заволоділа особа, що використала своє досконале володіння компютерною технікою та довірливість клієнтів Банку. Позивач не довів суду тих обставин, що відповідачка [PERSON], як клієнт була належним чином ознайомлена з заходами безпеки клієнтів Банку, які надруковані на відповідному сайті Банку, таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення відсотків, пені та штрафних санкцій з відповідачки є безпідставними та необґрунтованим. Між тим суд вважає, що заборгованість за тілом кредиту в сумі 10\~407,69 гривень слід стягнути з відповідачки [PERSON], бо ці кошти були нею отримані на карту № 4149437735004036, проти чого вона не заперечувала. У відповідності з рішенням Конституційного Суду України №1-12/2013,№7-рп/2013 від 11.07.2013 року по справ за конституційним зверненням [PERSON], яке винесене на підставі Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів « від 09.04.1985 року №39/248 вбачається, що споживачі перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов , рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту прав споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою. Усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Суд приходить до висновку, що позиція позивача щодо наміру перекласти свою безвідповідальність за невжиття заходів по виявленню особи, яка злочинно заволоділа коштами клієнтів Банку та наміри стягнути за рахунок осіб, які фактично не використали кредитні кошти є хибною. Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року по справ за конституційним зверненням [PERSON] звертається увага на те, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватись таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. У відповідності з ч 5 ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів» У разі порушення прав споживача на підприємствах сфери обслуговування продавець (виробник, виконавець) і працівники цих підприємств несуть відповідальність, встановлену законом. Стаття 18 вищевказаного Закону України передбачає, що: 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. 3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоровя споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобовязань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобовязань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обовязку споживача виконати всі зобовязання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обовязки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. 4. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обовязковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у звязку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. 5. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 6. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. 7. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. 8. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. 9. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у звязку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено: 1. Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець навязує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, діючи з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідачки слід стягнути тільки суму заборгованості за тілом кредиту в сумі 10\~407,69 гривень, в іншій частині позову слід відмовити, бо ці позовні вимоги суд вважає недоведене ними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial