Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» 23.04.2018 року, звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 47317,79 грн. за кредитним договором №б/н від 28.05.2014 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов'язання виконав та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами. Відповідач порушив зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього станом на 31.03.2018 року, наявна прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 47317,79 грн. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов'язань за кредитним договором. Ухвалою суду від 8 травня 2018 року провадження по справі відкрито, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 12 вересня Приморським районним судом міста Одеси, ухвалено заочне рішення, яким позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON]на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.05.2014 року у розмірі 47317,79 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн. До суду 24.10.2018 року, надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року, заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості призначено до розгляду у судовому засіданні «06» листопада 2018 року. Ухвалою суду від 06 листопада 2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено.Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2018 року, у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано, справу призначено до судового розглядув спрощеному позовному провадженні з призначенням судового засідання на 13.11.2018 року,в залі судового засідання № 205 в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси. У судове засідання сторони не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та заява про застосування строків позовної давності, згідно якої вказала, що жодного платежу вчинено не було, позивач ще в 2014 році знав про своє порушене право, проте звернувся до суду лише у 2018 році. Відповідно до ч. 3ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 28.08.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» базова відсоткова ставка в місяць складає 3%, а згідно тарифу «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» базова відсоткова ставка в місяць складає 2,5%. Відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. З наданих до позову документів вбачається, що Позивач має Банківську ліцензію за № 22 на право надання банківських послуг від 05 жовтня 2011 року, визначених частиною третьою статті 47 ЗУ «Про Банки і Банківську діяльність»та інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач виконав вимоги укладеного між ним та відповідачем договору та надав Відповідачу доступ до кредитних коштів, які в цьому договорі зазначені. З позову вбачається, що відповідач свої зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася прострочена заборгованість за кредитом. Частиною 1ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини кредиту кредитор має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Позивач вказує, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов'язань кредитного договору № б/н від 28.05.2014 року у [PERSON] станом на 31.03.2018 року, виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої згідно розрахунку банку становить 47317,79 грн., з яких: - 1998,17 грн. - заборгованість за кредитом; - 39490,20 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. - 3100,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 2229,42 грн. штраф ( процентна ставка). З наданого позивачем розрахунку також вбачається, що відповідачем з метою погашення вказаних кредитних зобов'язань було здійснено кілька платежів останній з яких було здійснено 05.09.2015 року у розмірі 303 грн. Проте, суд не приймає вказаний розрахунок на підтвердження факту здійснення відповідачем розрахунків з погашення наявних кредитних зобов'язань з наступних причин. Згідно статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Позивач є юридичною особою та зобов'язаний вести бухгалтерський облік своєї господарської діяльності у порядку, встановленому національним законодавством. Так відповідно пункту 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент виникнення відповідних прав та обов'язків (далі - Положення 254) - первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Пунктом 4.10. Положення 254 встановлено, що первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції . Згідно пункту 8 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, в редакції, чинній на момент виникнення відповідних прав та обов'язків, (далі - Положення 705) емітенти зобов'язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов'язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України Пунктом 4 розділу VII Положення 705 визначено, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Отже, розрахунок наданий позивачем не є первинним документом, не містить інформації стосовно первинних документів що підтверджують відповідні операції щодо погашення відповідачем наявної заборгованості. Така первинна документація також не була надана позивачем на підтвердження заявлених вимог. Наданий позивачем розрахунок не містить інформації стосовно того коли та ким він був складений, та ким він був підписаний. Враховуючи вищевикладене, та положення ст.80 ЦПК України, суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок не є достатнім доказом щодо погашення відповідачем кредитних зобов'язань, зокрема щодо останнього платежу здійсненого 05.09.2015 року. Будь яких інших доказів щодо сплати грошових коштів за договором № б/н від 28.05.2014 року Позивач суду не надав. У відповідності до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Крім того ст. 13 ЦПК передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Таким чином, на момент розгляду справи доказів погашення кредиту та сплати комісій, відсотків, пені, штрафу, інфляційних збитків у суду не має. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з положеннями статей 530,612,625,1050,1054 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача всієї суми заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими проте не можуть бути задоволені через застосування строків позовної давності, про яке заявив відповідач по справі. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). З матеріалів справи вбачається, що 15 червня 2014 року у відповідача за кредитним лімітом на платіжній картці утворилась заборгованість перед ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» за наданим кредитом у розмірі 1 998,17 гривень. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому ст. 261 ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Пунктом 2.1.1.12.4 витягу з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року визначено, що згідно ст. 212 ЦК України, у разі наявності простроченого кредиту (овердрафта) - строком повернення кредиту (овердрафта) в повному обсязі є 211-й день с моменту виникнення такої заборгованості. Перший платіж [PERSON] мав вчинити до 26.06.2014 року, чого вчинено не було. Строком повернення всієї суми заборгованості встановлено 211-й день з моменту виникнення заборгованості, тобто з 26.06.2014 року, що становить 25.01.2015 року. Строк позовної давності встановлений у три роки сплив відповідно 25.01.2018 року. Відповідний позов було подано представником ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду 23 квітня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності. Позивач не наводив аргументів щодо причин пропущення строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином враховуючи, що позивачем відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України подана заява про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зіспливом строку позовної давності, відповідно ч.4 ст.267 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed