Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 13.04.2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 4800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 30.06.2017 року має заборгованість в загальному розмірі 82807,91 грн., з яких: 4459,60 грн. заборгованість за кредитом; 69778, 89 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4150 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 3919,42 грн. штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязань і заборгованість не погашає, а тому позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 82807,91 грн. та понесений судовий збір. Представник позивача в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду клопотання в якому просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.39). Відповідач в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову та просила відмовити в його задоволенні, пояснивши, що дійсно отримала кредит в сумі 1000 грн. на платіжну картку, за який сплачувала 200 грн. кожного місяця. Вважає, що виконала зобовязання за кредитним договором, оскільки погашала кредит в більшій сумі ніж знімала з картки. Просила застосувати строк позовної давності. Представник відповідача адвокат Петренко О.В. позов не визнала, свої заперечення обґрунтувала тим, що 13.04.2011 року під час оформлення [PERSON] пенсійної картки в Братському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» спеціалістом було заповнено «Анкету заявление о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке». За даним договором відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 1000 грн. В період з 13.04.2011 року по 13.01.2014 року відповідач користувалася карткою, регулярно поповнюючи рахунок та сплачуючи відсотки за користування кредитними коштами в сумі 15935 грн. Відповідно до Анкети-заяви бажаний кредитний ліміт складає 1000 грн., однак банк, в односторонньому порядку, без згоди на те відповідача, змінив істотну умову договору, а саме ціну договору, збільшивши її в декілька разів. При цьому ні усно, ні письмово про дані дії відповідач повідомлена не була та свою згоду на зміну умов договору не надавала. Вважає, що така зміна умов договору порушує вимоги ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою чітко визначено, що кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про суму, на яку кредит може бути виданий. Анкета-заява не містить угоду про сплату комісії, а тому правова підстава для її нарахування відсутня. Також вказує, що штраф та пеня є різновидом неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої позивач намагається притягнути відповідача, що суперечить ст.61 Конституції України. Окрім того, посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості сальдо простроченої заборгованості виникло 13.01.2014 року, тобто з цього дня позивач довідався про порушення свого права, як наслідок розпочався відлік позовної давності, який закінчився 13.01.2017 року. Однак, позовна заява подана до суду 10.07.2017 року. тобто з пропуском строку позовної давності (а.с.54-58). Суд заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 13 квітня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитним договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в якій зазначено, що відповідач згоден, що дана заява разом із памяткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також ознайомився та згоден з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, що підтверджується його особистим підписом в заяві (а.с.7). За умовами договору [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних з розрахунку 360 календарних днів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Статтею 627 ЦК України передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Погодження\~ між сторонами умов договорів відповідають положенням ч.1 ст. 628 ЦК України про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згода відповідача з умовами договору та взяття на себе зобов'язання по виконанню всіх його умов, підтверджується його особистим підписом в анкеті-заяві (а.с.7), яка свідчить про ознайомлення його з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також погодження з тим, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, за яким відповідач [PERSON] до певного часу належним чином виконувала зобовязання по здійсненню платежів, що вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.5-6), та свідчить про те, що відповідач була обізнана з умовами кредитування та визнала свої зобовязання за договором. Згідно п. 2.1.1.2.3. умов та правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт надає право банку в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Пунктом 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг встановлено, що підписання цього договору є безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Таким чином, твердження відповідача щодо порушення її прав внаслідок самостійної зміни банком кредитного ліміту суд до уваги не приймає, оскільки ці обставини спростовуються умовами та правилами банківських послуг, за якими банк наділений правом самостійно приймати рішення щодо встановлення та зміни кредитного ліміту. Посилання відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів» суд вважає безпідставними та відхиляє ці доводи, оскільки відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку без зазначення цільового призначення, а тому спірний кредитний договір не є споживчим. Відповідно до вимог ст.ст.526, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно вимог ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). За змістом ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання та на вимогу кредитора зобовязаний сплатити йому суму боргу та проценти від простроченої суми. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором №б/н від 13.04.2011 року та порушенням умов кредитного договору року позивачем нарахована заборгованість яка станом на 30.06.2017 року становить 82807,91 грн. та складається з: 4459,60 грн. заборгованість за кредитом; 69778, 89 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4150 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 3919,42 грн. штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.5-6). З розрахунку заборгованості також вбачається, що останню суму погашення за кредитом відповідач здійснила 13.01.2014 року. Вказані обставини також підтверджуються випискою Банка по картковому рахунку відповідача [NUMBER] за період з 13.04.2011 року по 30.06.2017 рік (а.с.79-82). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідач заявила про застосування позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Відповідно до змісту ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність тривалістю один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦПК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року №6-14 цс14. Відповідно до п. 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього дня такого місяця. Як вбачається з копії картки [NUMBER] строк її дії встановлено до листопада 2014 року (а.с.103). Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливу останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року №6-95 цс14. В сукупності зазначене свідчить, що оскільки строк дії картки виданої відповідачу закінчився у листопаді 2014 року, позивач звернувся з позовом до суду 30.07.2017 року, тобто в межах визначеного законом трирічного строку позовної давності. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню. Так, з відповідача підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту в розмірі 4459,60 грн. Заборгованість за нарахованими відсотками в сумі 69778,89 грн. суд вважає можливим задовольнити частково в сумі 4013,60 грн. в межах трирічного строку позовної давності виходячи з наступного розрахунку (4459,60 грн.:100%х30%=1337,88 грн.:360х1080 днів=4013,60 грн.). У стягненні заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 65765,29 грн. слід відмовити за пропуском строку позовної давності. У відповідності до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми боргу. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф в частині фіксованої та процентної складової є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відтак, вимоги банку про стягнення штрафу в частині фіксованої частини в сумі 500 грн. задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про стягнення штрафу в частині процентної складової в сумі 3919,42 грн., яка визначається в розмірі 5% від суми боргу, то в цій частині позов підлягає частковому задоволенню в межах позовної давності за один рік на суму 358,97 грн. з розрахунку (4459,60 грн. + 4013,60 грн.):100х5%=358,97 грн. В задоволенні іншої частини стягнення штрафу (процентної складової) в сумі різниці 3560,45 грн. слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за пенею в сумі 4150 грн., яка нараховується від суми загальної заборгованості, задоволенню не підлягає, оскільки заявлена із пропуском річного строку позовної давності. Таким чином, враховуючи невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань перед банком, задоволенню підлягають вимоги про стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту в сумі 4459,60 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 4013,60 грн. та 358,97 грн. штрафу (процентна складова), а всього в загальній сумі 8832,17 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог, а саме в частині стягнення заборгованості в сумі 73975,74 грн. слід відмовити. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесений ним та документально підтверджений платіжним дорученням (а.с.1) судовий збір в сумі 1600 грн.

Outcome: partial