Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначено, що 2 вересня 2015 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір на оформлення банківських продуктів № 25087731, згідно з яким позивач відкрив відповідачу рахунок № 26252001751709, видав карту та було надано кредит у вигляді встановлено кредитного ліміту з умовою сплати процентів 0,0001%. Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу кредит шляхом встановлення ліміту кредитування в сумі 86\~698 грн. 23 коп. Відповідач допустила порушення зобовязання у звязку з чим станом на 31 серпня 2016 року заборгованість становить 100\~444 грн. 27 коп.: 55\~226 грн. 79 коп. сума ліміту кредитування; 31\~471 грн. 44 коп. сума простроченого ліміту кредитування; 13\~746 грн. 04 коп. сума нарахованої комісії за користування кредитним коштами за період з вересня 2015 року по серпень 2016 року. На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 100\~444 грн. 27 коп., а також понесені судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, суду пояснила, що вона дійсно отримувала кредит, проте не змогла своєчасно погашати заборгованість через скрутний матеріальний стан та наявність інших кредитів, просила суд зменшити суму заборгованості. Суд, вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 2 вересня 2015 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір на оформлення банківських продуктів № 25087731. Відповідно до умов договору відповідачу було відкрито картковий рахунок з встановленим лімітом кредитування на суму 86\~698 грн. 23 коп. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 0,0001% строком на один рік. Також умовами договору було передбачено сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування карткового рахунку в сумі 1387 грн. 17 коп. Погашення заборгованості відповідно до умов договору мало відбуватися щомісячними платежами до 15 числа кожного місяця в сумі 2861 грн. 04 коп. (а.с.11). Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Уклавши із публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, [PERSON] порушила договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, яка згідно з розрахунком позивача на 31 серпня 2016 року становить 86\~698 грн. 23 коп. : 55\~226 грн. 79 коп. сума ліміту кредитування; 31\~471 грн. 44 коп. сума простроченого ліміту кредитування (а.с.6). Доказів повернення кредиту на день ухвалення рішення сторонами суду не надано, у звязку з цим суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за кредитом законними\~ та обґрунтованими. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості по комісії в розмірі 13\~746 грн. 04 коп., суд приходить до таких висновків. Згідно з п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Положення Закону України «Про захист прав споживачів» поширюються на правовідносини, які виникають із договору споживчого кредиту. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання договору) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Отже, комісія за управління кредитом, яка передбачена умовами договору не є послугою у розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому умова договору про встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування карткового рахунку у договорі про надання споживчого кредиту, яким фактично є договір, укладений між позивачем та відповідачем, є нікчемною. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Частиною 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії за управління кредитом не має, у звязку з тим, що такі положення договору є нікчемними, а отже, не створюють юридичних наслідків, в тому числі не породжують право на їхнє нарахування та стягнення з відповідача. А тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі встановлених судом обставин, приймаючи до уваги положення ст. ст. 10, 11,60 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку, що позов публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позивачем було понесено судові витрати в сумі 1506 грн. 66 коп. (а.с.1), суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial