Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії\~Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулось до Троїцького районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між ним та [PERSON] був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №425 від 28.05.2010, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 800\~000,00 грн., а позичальник зобов`язувався отримувати, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 27% річних. Кредит надавався на споживчі цілі, окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією, у період до 28.05.2012. На дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до останнього робочого дня кожного звітного місяця, починаючи з червня 2012 року. Остаточним терміном повернення кредиту є 28.05.2020. Відповідно до додаткової угоди №1 від 01.04.2011, встановлено відсоткову ставку за Договором у розмірі 25% річних з 01.04.2011. Згідно із додатковою угодою №2 від 28.05.2012, встановлено суму щомісячного погашення в розмірі 7789,47 грн. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, було укладено договір поруки №1 від 28.05.2010 з [PERSON] , за умовами якого, останній поручився відповідати перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У зв`язку із невиконанням взятих зобов`язань боржнику та поручителям були направлені листи-вимоги про усунення порушень. Зобов`язання щодо погашення заборгованості виконані не були, тому станом на 16.11.2018 року виникла заборгованість у розмірі 983781,02 гривень, з яких 377045,00 грн. борг за кредитом; 413410,30 грн. відсотки за користування кредитом за період з 01.08.2014 по 01.11.2018; 157694,83 грн. інфляційні втрати за прострочення боргу за кредитом та процентів за користування кредитом за період з серпня 2014 року по листопад 2018 року; 35630,89 грн. три проценти річних за прострочення боргу за кредитом та процентів за користування кредитом з 01.08.2014 по 18.11.2018. Заявою від 20.10.2020 вих.№ 110.20-15/4078 позивач збільшив розмір позовних вимог, та просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитом станом на 22.09.2020 у розмірі 1183281,61 грн., у тому числі: борг за кредитом 377045,00 грн.; проценти за користування кредитом з 03.07.2014 по 08.09.2019 488858,85 грн.; інфляційні втрати банку з травня 2016 року по вересень 2020 року за прострочення сплати кредиту 57180,79 грн.; інфляційних втрат банку з серпня 2014 року по вересень 2020 року за прострочення сплати процентів 181260,29 грн.; 3% річних за прострочення сплати кредиту з 02.07.2012 по 22.09.2020 26769,22 грн.; 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 02.07.2012 по 22.09.2020 52167,46 грн., а також просить покласти на відповідачів судові витрати (т.1 а.с.179-205). 22 липня 2019 року Троїцьким районним судом Луганської області було ухвалено заочне рішення по справі, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі (т.1 а.с.85-87). Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 11 вересня 2020 року заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 липня 2019 року № 433/2420/18 по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, скасовано; справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.104,105). 20 жовтня 2020 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Валєєвої М.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] не визнає наявність заборгованості за кредитним договором через відсутність належних та допустимих доказів. Так, в матеріалах справи відсутній оригінал договору відновлювальної кредитної лінії, а надані позивачем копії заяв про видачу готівки не містять підписів позичальника та працівника банку. Крім того, надані позивачем виписки по особовому рахунку не містять даних, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Поряд з цим, посилаючись на Постанову Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, заперечує проти нарахування процентів у період з 20 травня 2018 року по 18 листопада 2018 року, у зв`язку зі зміною строку дії кредитного договору внаслідок звернення банку з вимогою про дострокове повернення суми кредиту. Одночасно з відзивом на позовну заяву, представником [PERSON] подано заяву про застосування позовної давності до заявлених вимог про стягнення заборгованості за період з 01.08.2014 до 01.12.2015, як таких, що заявлені з пропуском встановленого законом та договором трирічного строку позовної давності (т.1 а.с.133-140, 145-148). 20 жовтня 2020 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Валєєвої М.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] не визнає факт укладення договору поруки №1 від 28.05.2010 між ним, [PERSON] та банком, стверджуючи, що підпис, який міститься на наданій позивачем копії договору поруки не відповідає підпису відповідача та заперечує наявність у нього оригіналу договору поруки. Через відсутність оригіналу договору поруки у позивача, копія цього договору не має юридичної сили і не є допустимим доказом. Одночасно з відзивом на позовну заяву, представником [PERSON] подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.156-162, 166-168). 03 листопада 2020 року до суду надійшла відповідь на відзиви відповідачів, відповідно до якої, представник позивача вважає доводи відповідачів необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, надані на підтвердження своїх вимог докази є належними та допустимими, відповідають вимогам діючого законодавства, копії документів засвідчені належним чином, а відсутність оригіналів спірних договорів не може свідчити про відсутність кредитних правовідносин між сторонами. Крім того, позивач вважає тлумачення стосовно відсутності права нараховувати відсотки за кредитом з моменту направлення вимоги про дострокове повернення необґрунтованим та таким, що не відповідає умовам кредитного договору і діючому законодавству України. Просив позовні вимоги АТ «Ощадбанк» задовольнити в повному обсязі (т.1 а.с.218-220). Представник позивача адвокат Гребенар О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідачів адвокат Валєєва М.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на доводи, викладені у відзивах на позовну заяву. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 568 «Питання Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», змінено тип публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», а тому при розгляді справи необхідно використовувати вірну назву позивача: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк». Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. За доводами позовної заяви позивач АТ «Ощадбанк» посилався на те, що між ним та [PERSON] був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №425 від 28.05.2010. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, було укладено договір поруки №1 від 28.05.2010 з [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог, позивач надав копію договору відновлювальної кредитної лінії №425 від 28 травня 2010 року (т.1 а.с.8-11), копію додаткової угоди №1 до договору від 01.04.2011 (т.1 а.с.12), копію додаткової угоди №2 до договору від 28.05.2012 (т.1 а.с.13) та копію договору поруки №1 від 28.05.2010 (т.1 а.с.14). В підтвердження наявності боргу за кредитним зобов`язанням позивач надав розрахунок заборгованості за договором (т.1 а.с. 5-7, 181-184), копію заяви на видачу готівки №425 від 28.05.2012 (т.1 а.с.19), копію заяви на видачу готівки №425 від 20.04.2012 (т.1 а.с.20), копію заяви на видачу готівки №425 від 13.04.2012 (т.1 а.с.21), виписку по рахункам [PERSON] (т.1 а.с.22-35, 185-203), копію вимоги про дострокове повернення кредиту на ім`я [PERSON] (т.1 а.с.36), копію вимоги про усунення порушень на ім`я [PERSON] (т.1 а.с.38). Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 22.12.2020 було витребувано від позивача оригінали документів, а саме: договору відновлювальної кредитної лінії № 425 від 28 травня 2010 року (з додатками 1, 2, 3); додаткової угоди № 1 від 01 квітня 2020 року; додаткової угоди № 2 від 28 травня 2012 року; заяви на видачу готівки № 425 (#16861806) від 13 квітня 2012 року на суму 50\~000, 00 грн.; заяви на видачу готівки № 425 (#17155617) від 20 квітня 2012 року на суму 80 000, 00 грн.; заяви на видачу готівки № 425 (#18783037) від 28 травня 2012 року на суму 110\~000, 00 грн.; виписки по рахунку [NUMBER] ; виписки по рахунку [NUMBER] ; виписки по рахунку [NUMBER] ; виписки по рахунку [NUMBER] , а також оригінал договору поруки № 1 від 28 травня 2010 року (т.1 а.с.250). 26.01.2021 позивач повідомив, що надати оригінали договорів не має можливості у зв`язку зі знаходженням оригіналів у філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» в м.Луганську, тобто в населеному пункті, де здійснюється антитерористична операція, а будівля банку захоплена невстановленими озброєними особами, про що відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження(т.2 а.с.23-28). Доведення позивачем обставин, чи укладали відповідачі спірні договори мають істотне значення для висновку про обґрунтованість застосування міри відповідальності за порушення договірних зобов`язань. Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача [PERSON] адвокат Валєєва М.В. у відзиві на позовну заяву зазначила, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог, оскільки надані позивачем копії документів є недопустимими доказами у справі, в тому числі, і у зв`язку з відсутність оригіналу Договору. Між тим, з урахуванням обставин, за якими позивач позбавлений можливості надати оригінали документів кредитної справи [PERSON] , а саме незаконного захоплення приміщення позивача, розташованого у м.Луганську, яке віднесено до міст, де проводиться операція об`єднаних сил (АТО), що є загальновідомим фактом, а також наявності кримінального провадження № 12015130550000125 від 13.02.2015 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.341 КК України (т.1 а.с.18), суд, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 185/9180/15-ц, провадження №61-3139св18, не може в повній мірі погодитися з такими доводами представника відповідачів. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Внесення відомостей щодо умов кредитування клієнтів та всіх здійснених фінансових операцій до програмного комплексу банку є вимогою Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України №254 від 18.06.2003 року із змінами, яка діяла на момент здійснення банком операцій. Згідно з п. 3.4 Положення про організацію операційної діяльності в банках України ідентифікація операції передбачає її докладний опис, який має містити потрібну інформацію для різних підрозділів банку та внутрішнього аудиту, а саме: тип операції (міжбанківські розрахунки, операції з клієнтами банку, розрахунки за власними операціями тощо); номер та дату договору; конкретні строки (початок та завершення) операції згідно з договором; дані про контрагента; зміст операції (кредит, депозит, тип процентної ставки тощо); первинні документи; відповідальних виконавців (у тому числі за ініціювання операції, за реєстрацію та контроль за її проведенням). У п. 5.1 вказаного Положення зазначено, що інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Пунктом 5.5. Положення про організацію операційної діяльності в банках України передбачено, що форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку, дату здійснення останньої (попередньої) операції, дату здійснення поточної операції, код банку, у якому відкрито рахунок, код валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунка кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, суму вихідного залишку. Відповідно до пункту 5.6 вказаного Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже у виписках з карткового рахунку, що містяться в матеріалах справи, є всі обов`язкові реквізити, як це передбачено Положенням про організацію операційної діяльності в банках України. Таким чином, зазначені вище виписки з карткового рахунку є належними та допустимими доказами надання відповідачу грошових коштів, встановлення розміру процентної ставки, та наявності заборгованості. Розрахунок заборгованості, який наданий позивачем у вигляді роздруківки з автоматизованої банківської системи узгоджується із зазначеними виписками по рахунку відповідача. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON] здійснювала платежі згідно погодженого сторонами графіку погашення кредиту, та виходячи із встановленого розміру процентної ставки, до серпня 2014 року. Тому враховуючи те, що договір у встановленому законом порядку відповідачем [PERSON] не оспорювався та не визнавався недійсним, відповідач частково здійснював погашення заборгованості за договором згідно погодженого сторонами графіку погашення кредиту, а з наданих суду позивачем відомостей з автоматизованої банківської системи вбачається факт укладення договору про надання кредиту між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» та [PERSON] , отримання відповідачем коштів, часткової сплати відповідачем заборгованості за договором, тобто виконання умов договору, суд вважає, що відповідач [PERSON] зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконала, тому повинна відповідати за порушення кредитних зобов`язань. Аналізуючи надані позивачем докази в цілому та у їх взаємозв`язку, суд вважає, що позивачем доведено як факт існування між банком та відповідачем [PERSON] кредитних правовідносин так і факт виконання ним своїх обов`язків, передбачених кредитним договором, що підтверджується копією договору відновлювальної кредитної лінії №425 від 28.05.2010, копією додаткової угоди №1 від 01.04.2011, копією додаткової угоди №2 від 28.05.2012, заявами на видачу готівки №425 від 13.04.2012 на суму 50000 грн., від 20.04.2012 на суму 80000 грн., від 28.05.2012 на суму 110000 грн., банківськими виписками по особовим рахункам [PERSON] Сума кредиту в розмірі 500000 грн. відображається у виписці по особовому рахунку станом на 28.05.2010. Таким чином, судом встановлено, що 28.05.2010 між [PERSON] та АТ «Ощадбанк», укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 425, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 800\~000,00 грн., а позичальник зобов`язався отримати, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 27% річних. Кредит надавався на споживчі цілі, окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією, у період до 28.05.2012. На дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до останнього робочого дня кожного звітного місяця, починаючи з червня 2012 року. Остаточним терміном повернення кредиту є 28.05.2020 (а.с.8). Відповідно до додаткової угоди №1 від 01.04.2011, встановлено відсоткову ставку за Договором у розмірі 25% річних з 01.04.2011 (а.с.12). Згідно із додатковою угодою №2 від 28.05.2012, встановлено суму щомісячного погашення в розмірі 7789,47 грн. (а.с.13). Згідно п.п. 1.5 - 1.5.1.3 Договору, за користування кредитом позичальник зобов`язався сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку, розмірах та строки, визначені в договорі. Проценти нараховуються банком щомісячно за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну, на який надано кредит. При нарахуванні процентів за користування кредитом враховується перший і не враховується останній день користування кредитом. Нараховані проценти повинні бути сплачені позичальником щомісяця не пізніше останнього робочого дня кожного звітного місяця, починаючи з поточного місяця після видачі першого траншу. Сплата нарахованих процентів здійснюється позичальником шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. Згідно п.п. 3.3.1 Договору, позичальник зобов`язався точно в строки, обумовлені цим Договором, повернути кредит в розмірі 800000 грн. та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійної винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за Договором. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по Договору, на першу вимогу банку в порядку, передбаченому цим Договором достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів, нарахованих на фактичний залишок заборгованості. Згідно п.п. 3.2.1, 3.2.2 кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов`язань по цьому договору, при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або відсоткам, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку. Позивач зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти. Відповідач належним чином виконував зобов`язання за договором, однак, починаючи з 31.07.2014 року допустив прострочення сплати основного боргу за кредитом (останнє зарахування грошових коштів відбулося 24.06.2014), а з 31.08.2014 року допустив прострочення сплати процентів за користування кредитом (останнє зарахування грошових коштів відбулося 31.07.2014), що відображено в наданих суду виписках з особового рахунку та у розрахунку заборгованості. 20.04.2018 року позивач пред`явив відповідачу [PERSON] письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, якою було повідомлено про наявну заборгованість за кредитом, необхідність виконання порушеного зобов`язання у встановлений банком строк та попереджено про вжиття Банком заходів до захисту порушених прав у порядку, передбаченому чинним законодавством України у разі несплати всієї суми у визначений Банком строк (а.с.36). Відповідач не задовольнив вимогу позивача щодо погашення заборгованості за кредитом, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 22.09.2020 заборгованість відповідача складає 1183281,61 грн., у тому числі: борг за кредитом 377045,00 грн.; проценти за користування кредитом з 03.07.2014 по 08.09.2019 488858,85 грн.; інфляційні втрати банку з травня 2016 року по вересень 2020 року за прострочення сплати кредиту 57180,79 грн.; інфляційних втрат банку з серпня 2014 року по вересень 2020 року за прострочення сплати процентів 181260,29 грн.; 3% річних за прострочення сплати кредиту з 02.07.2012 по 22.09.2020 26769,22 грн.; 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 02.07.2012 по 22.09.2020 52167,46 грн. (т.1 а.с.179-205) Правовідносини сторін є договірними, які виникли з кредитного договору та які регулюються наступними нормами матеріального права. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а згідно ст. 530 ЦК України - якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, про що зазначив у своєму позові. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Крім того, відповідно до п.7.8. Договору, сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України до 3 років до всіх грошових зобов`язань позичальника, що передбачені умовами Договору. Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів та сум інфляційних нарахувань передбачених ст. 625 ЦК України, незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу. Згідно ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. При вирішенні справи суд приймає до уваги правові висновки, висловлені Верховним Судом в наступних постановах: в постанові Великої палати Верховного суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, в постанові Об`єднаної палати Верховного суду від 06.03.2019 у справі № 757/44680/15-ц, в постанові Великої палати Верховного суду від 08.11.2019 року у справі № 127/5672/16-ц. Встановлено у цій справі, що сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Для належного виконання зобов`язання за кредитним договором відповідачу необхідно було дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Виходячи з припису абз. 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.2, ч.4 ст.267 ЦК України). Надаючи оцінку кожній окремо заявленій позовній вимозі, суд зазначає наступне. Щодо позовної вимоги про стягнення основного боргу (тіла кредиту), суд виходить з наступного. Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення основного боргу (тіла кредиту) у розмірі 377045,00 грн. Представником відповідачів заявлено вимогу про застосування позовної давності в частині стягнення боргу за кредитом у сумі 116842,05 грн. за період з 01.08.2014 по 01.12.2015. Позивач звернувся до суду з позовом 30.11.2018 року, що підтверджуються вихідною датою, зазначеною на позовній заяві. Кредитним договором передбачено зобов`язання щомісячної сплати тіла кредиту і відсотків до останнього робочого дня кожного звітного місяця. Таким чином, суд погоджується з доводами представника відповідачів та зазначає, що заборгованість, яка нарахована до 30.11.2015 року, знаходиться поза межами строку позовної давності. У зв`язку з чим не підлягає задоволенню, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, позов в частині стягнення основного боргу за кредитом у розмірі 116842,05 грн. (із розрахунку, 7789,47 грн.(черговий щомісячний платіж) * 15 (кількість платежів за період з 01.08.2014 до 30.11.2015)). В межах строку позовної давності є обґрунтованою та підлягає стягненню основна заборгованість за кредитом (тіло кредиту) у розмірі 260202,98 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом, суд виходить з наступного. Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 488858,85 грн., розрахованих за період з 03.07.2014 до 08.09.2019. За умовами укладеного сторонами договору, строк кредитування спливав 28.05.2020. Банк, у зв`язку із допущеною заборгованістю зі сплати кредиту, скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, звернувшись 20 квітня 2018 року з вимогою про дострокове повернення кредиту, направлену на адресу [PERSON] : [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] визнається вказана обставина, у зв`язку з чим, представник відповідача вважає, що строк виконання основного зобовязання був змінений на 20 травня 2020 року, а тому, нарахування процентів за користування кредитом з 20 травня 2018 року є необгрунтованим. Позивачем у відповіді на відзив, із посиланням на п. 2.2.2. Кредитного договору, яким сторони передбачили проведення позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги Банку щодо дострокового повернення кредиту, зазначено, що вимоги Банку позичальником та поручителем не отримані. Отже, фактично банком не було здійснено зміни строку повернення кредиту. Суд не погоджується з такими доводами, як представника відповідачів, так і позивача та зазначає таке. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Оскільки відповідачами вимога Банку не отримана і досудове врегулювання не відбулося, то Банк скористався своїм правом вибору способу захисту та звернувся до суду із позовом, що узгоджується із правовим висновком про застосування відповідних норм права у Постанові Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі № 185/10319/15-ц, у постанові від 07.11.2018 у справі № 607/122/15-ц. Звернувшись 30.11.2018 до суду з позовом, банк змінив кінцевий строк виконання зобов`язань за кредитним договором. Враховуючи викладене, у зв`язку з реалізацією права на дострокове повернення позики припинилося право кредитора нараховувати відсотки за кредитом. Таким чином, приймаючи до уваги, що строк виконання зобов`язання настав 30 листопада 2018 року (звернення з позовною заявою до суду), позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами, нарахованих Банком з 01 грудня 2018 року до 08 вересня 2019 року у розмірі 72826,50 грн. - є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Поряд з цим, розглядаючи вимогу представника відповідачів про застосування позовної давності, суд погоджується з доводами представника відповідачів, навівши при цьому свої розрахунки. Так, кредитним договором передбачено зобов`язання щомісячної сплати тіла кредиту і відсотків до останнього робочого дня кожного звітного місяця. Як зазначалося вище, позивач звернувся до суду з позовом 30.11.2018 року. Таким чином, заборгованість, яка нарахована до 30.11.2015 року, знаходиться поза межами строку позовної давності. У зв`язку з чим не підлягає задоволенню, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, позов в частині стягнення відсотків за користування кредитом за період з 03.07.2014 року по 30.11.2015 року у розмірі 133248,61 грн. В межах строку позовної давності є обґрунтованими та підлягає стягненню заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 01.12.2015 року по 30.11.2018 року у розмірі 282783,74 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення трьох відсотків річних за прострочення сплати кредиту, суд виходить з наступного. Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення трьох відсотків річних за прострочення сплати кредиту у розмірі 26769,22 грн., розрахованих за період з 02.07.2012 по 22.09.2020. Позивач звернувся до суду з позовом 30.11.2018 року. Кредитним договором передбачено зобов`язання щомісячної сплати тіла кредиту і відсотків до останнього робочого дня кожного звітного місяця. Таким чином, заборгованість, яка нарахована до 30.11.2015, знаходиться поза межами строку позовної давності. У зв`язку з чим не підлягає задоволенню, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, позов в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення сплати кредиту за період з 02.07.2012 по 30.11.2015 у розмірі 0,64 грн. В межах строку позовної давності є обґрунтованою та підлягають стягненню три відсотки річних за прострочення сплати кредиту за період з 01.12.2015 по 22.09.2020 у розмірі 26768,58 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, суд виходить з наступного. Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 52167,46 грн., розрахованих за період з 02.07.2012 року по 22.09.2020 року. За умовами укладеного сторонами договору строк кредитування спливав 28.05.2020. Звернувшись 30.11.2018 до суду з позовом, банк змінив кінцевий строк виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим, припинилось право позивача на нарахування процентів за користування кредитом. У зв`язку з цим позов в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, які безпідставно були нараховані за період з 01.12.2018 по 08.09.2019 в розмірі 3019,01 грн. задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю. Позивач звернувся до суду з позовом 30.11.2018 року. Таким чином, заборгованість, яка нарахована до 30.11.2015, знаходиться поза межами строку позовної давності. У зв`язку з чим не підлягає задоволенню, у зв`язку з пропуском строку позовної давності позов в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків користування кредитом, які були нараховані за період з 01.05.2014 по 30.11.2015 у розмірі 20310,97 грн. В межах строку позовної давності є обґрунтованими та підлягають стягненню три відсотки річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 01.12.2015 по 22.09.2020 у розмірі 28837,48 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту, суд виходить з наступного. Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту у розмірі 57180,79 грн., розрахованих за період з травня 2016 року по вересень 2020 року. Вказана вимога заявлена в межах строку позовної давності, є обґрунтованою та підлягає стягненню. Щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, суд виходить з наступного. Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 181260,29 грн., за період з серпня 2014 року по вересень 2020 року. За умовами укладеного сторонами договору строк кредитування спливав 28.05.2020. Звернувшись 30.11.2018 до суду з позовом, банк змінив кінцевий строк виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим, припинилось право позивача на нарахування процентів за користування кредитом. У зв`язку з цим позов в частині стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, які безпідставно були нараховані за період з 01.12.2018 по 08.09.2019 в розмірі 2025,20 грн. задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю. Позивач звернувся до суду з позовом 30.11.2018 року. Таким чином, заборгованість, яка нарахована до 30.11.2015, знаходиться поза межами строку позовної давності. У зв`язку з чим не підлягає задоволенню, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, позов в частині стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з серпня 2014 року по листопад 2015 року у розмірі 103829,65 грн. В межах строку позовної давності, є обґрунтованими та підлягають стягненню інфляційні втрати за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з грудня 2015 року по вересень 2020 року у розмірі 75405,44 грн. Таким чином, підлягають задоволенню майнові вимоги у загальному розмірі 731179,01 грн., що становить 61,79% від ціни позову. Для визначення розміру заборгованості суд виходив з розрахунків по кожному виду заборгованості, наведених в таблицях, доданих до позовної заяви. Щодо стягнення зазначеної суми з відповідача [PERSON] , як солідарного боржника, суд дійшов таких висновків. Як вбачається з доводів позовної заяви позивач АТ «Ощадбанк» посилається на те, що в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, було укладено договір поруки №1 від 28.05.2010 з [PERSON] , за умовами якого, останній поручився відповідати перед кредитором за порушення зобов`язання боржником, а тому заборгованість за Договором має бути стягнута і з [PERSON] , як солідарного боржника. Як було зазначено вище факт укладення спірного договору поруки відповідачем [PERSON] заперечується. На обґрунтування позовних вимог до [PERSON] позивачем надано копію договору поруки №1 від 28.05.2010 з посиланням на відсутність оригіналу договору з тих самих підстав, що й договору відновлювальної кредитної лінії, а саме незаконного захоплення приміщення банку, розташованого у м.Луганську, яке віднесено до міст, де проводиться операція об`єднаних сил (АТО), що є загальновідомим фактом, а також наявності кримінального провадження № 12015130550000125 від 13.02.2015 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.341 КК України. Інших доказів наявності правовідносин між банком та [PERSON] позивачем не надано, при цьому за доводами, викладеними у відповіді на відзив, позивач вважає, що саме [PERSON] повинен довести, що він не укладав з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії- Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» договору поруки №1 від 28.05.2010. Між тим, за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У даному випадку, перекладаючи на відповідача [PERSON] надання доказів на спростування укладення договору поруки, позивач не звернув уваги на те, що відсутність оригіналу спірного договору позбавляє відповідача [PERSON] права на спростування підпису на цьому договорі від його імені, оскільки відповідно до пункту 1.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів, які надати позивач не має можливості. Неподання позивачем оригіналу договору поруки №1 від 28.05.2010 одночасно позбавило відповідача [PERSON] права довести обґрунтованість доводів щодо неукладення та непідписання ним такого договору, а тому суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідачем [PERSON] не надано переконливих доказів щодо спростування позовних вимог та погоджується з позицією представника [PERSON] щодо недоведеності факту укладання спірного договору поруки №1 від 28.05.2010. Оцінюючи дотримання норм процесуального права, суд вважає за необхідне констатувати, що будь-яких інших доказів, крім копії спірного договору, на підтвердження того, що [PERSON] 28.05.2010 уклав з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії- Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» договір поруки №1, відповідно до умов якого [PERSON] , як поручитель зобов`язався відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] умов договору відновлювальної кредитної лінії № 425 від 28.05.2010, позивачем не надано, та таких доказів матеріали справи не містять. При цьому з доводів, як позовної заяви, так і відповіді на відзив не вбачається, з яких саме підстав, при відсутності посилання АТ «Ощадбанк» на наявність сімейних, трудових, соціальних тощо зв`язків між [PERSON] та [PERSON] , останній виступив поручителем за кредитними зобов`язаннями [PERSON] перед банком. Надані позивачем докази щодо укладення з [PERSON] договору відновлювальної кредитної лінії № 425 від 28.05.2010 не є взаємопов`язаними з єдиним доказом, наданим позивачем в обґрунтування позовних вимог до [PERSON] . Посилання позивача на те, що про укладення договору поруки вказано в кредитному договорі, що було обов`язковою умовою надання кредиту [PERSON] , жодним чином не підтверджує укладення договору поруки з [PERSON] . З урахуванням вищезазначеного, відповідно принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу, суд вважає, що позивачем не доведено укладення АТ «Ощадбанк» у встановленому законом порядку договору поруки №1 від 28.05.2010 з [PERSON] та наявність у останнього будь-яких зобов`язань перед банком за належне виконання [PERSON] своїх зобов`язань перед банком за Договором, а тому позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до [PERSON] задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням №1306655913 від 22 листопада 2018 року про сплату судового збору у розмірі 14756,72 грн. (а.с.1) та платіжним дорученням №8980113913 від 05 жовтня 2020 року про сплату судового збору у розмірі 2992,50 грн.(а.с.175). Вказані кошти позивач просив стягнути з відповідачів в рівних частках. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціна позову, визначена позивачем у розмірі 1183281,61 грн. Судом задоволено позовні вимоги в розмірі 731179,01 грн. Так як позовні вимоги задоволені частково на 61,79 %, з урахуванням відмови у задоволені позовних вимог до відповідача [PERSON] , з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частки позовних вимог в сумі 10967,24 грн. ((14756,72+2992,50)* 61,79 % = 10967,24).

Outcome: partial