Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі ? ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем взятих на себе кредитних зобов'язань. Зі змісту позовної заяви випливає, що 13.11.2012 року відповідач отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладені кредитного договору відповідач ознайомилась з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Між тим, відповідач належним чином не виконала зобов'язання за вказаним договором, тому станом на 30.04.2016 року утворилась заборгованість у загальній сумі 16158,15 грн., яка складається з: 1956,82 грн. - заборгованості за кредитом; 10555,70 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 2400 грн. - заборгованість за пенею; а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина) та 745,63 грн. (процентна складова). Виходячи з наведеного, посилаючись на протиправність дій відповідача, якими суттєво порушуються законні права кредитора, Банк просить суд стягнути з [PERSON] зазначену у позові заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 16158,15 грн. та судовий збір, сплачений при зверненні до суду - 1378 грн. Представник позивача, повідомлений у встановленому законом порядку про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву про підтримку позовних вимог та про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» визнав частково, просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення неустойки, оскільки останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом був роблений 02.04.2014 р. Також зазначив, що його дружина - відповідач по справі не була у встановленому законом порядку повідомлена про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, ніяких документів, повідомлень від банку з цього приводу вона не отримувала. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог встановив таке. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України цивільно-правовий договір визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Під час розгляду справи встановлено, що 13.11.2012 року між сторонами у справі було укладено договір № SAMDN52000070222158 про надання банківських послуг на отримання кредиту та платіжної кредитної картки, що підтверджується наданою позивачем копією Анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 04.01.2008 року (а.с. 6). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. За правилами ч. 1-3 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до вимог ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Як встановлено зі змісту Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.11.2012 р., сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору шляхом підписання зазначених письмових документів, а також скріплення їх печаткою юридичної особи. За змістом вказаної Заяви, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Свої зобов'язання за кредитним договором Банк виконав належним чином, позичальник отримав вказану у договорі суму грошових коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Представник відповідача під час розгляду справи не заперечував використанням [PERSON] кредитних коштів та сплату відсотків за їх використання. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що позичальником не належним чином здійснювались платежі відповідно до умов кредитного договору. Тим самим, судом встановлено існування у позивача суб'єктивного цивільного права щодо стягнення заборгованості за спірним кредитним договором у зв'язку з встановленим фактом порушення відповідачем його умов. У розрахунку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначено, що розмір заборгованості відповідача за кредитом станом на 30.04.2016 р. становить - 1956,82 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 10555,70 грн., заборгованість за пенею - 2400 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина) та 745,63 грн. (процентна складова) (а.с. 4-5). Представником відповідача заявлено про застосування спеціальної позовної давності до заявлених банком позовних вимог про стягнення неустойки відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України. Вирішуючи питання про застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК). Положеннями ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Разом з тим, згідно зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як встановлено судом, договір про збільшення позовної давності між сторонами у письмовій формі не укладався, докази щодо укладання такого договору саме у письмовій формі позивачем суду не надано. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник був зобов'язаний здійснити повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та у строки, визначені умовами договору, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення позичальником цих обов'язків, а саме, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості та штраф при порушені строків платежів по будь-якому грошовому зобов'язанню, передбаченому договором, більш ніж на 120 днів. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами і встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо умовами договору погашення кредиту і процентів повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 29 жовтня 2014 року (справа № 6-169 цс14). Як встановлено в судовому засіданні, відповідач останній платіж в погашення кредиту здійснила 02.04.2014 року і в подальшому кредит не повертала, тобто перестала виконувати свої зобов'язання з погашення кредиту. Відповідно, останній платіж з погашення процентів за користування кредитом відповідач також здійснила 02.04.2014 року. Отже, саме з цього часу банку стало відомо про порушення його прав як кредитора і саме з цього часу для нього розпочався перебіг позовної давності. З позовом до суду позивач звернувся 21.06.2016 року (а.с. 40), тому суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову в частині стягнення з [PERSON] пені у розмірі 2400 грн. та штрафу у загальній сумі 1245,63 грн., через сплив позовної давності в один рік відповідно до ст. 258 ЦК України, про застосування якої заявлено представником відповідача. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 10555,70 грн., суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Під час розгляду справи встановлено, що 13.11.2012 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. З розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» випливає, що позивачем з 01.09.2014 р. було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 34,80 % (а.с. 4). Представник відповідача, заперечуючи про стягнення з [PERSON] відсотків за користування кредитом у пред'явленому банком розмірі, зазначив, що збільшення процентної ставки було проведено банком в односторонньому порядку та без повідомлення позичальника. Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 4 ст. 1056-1 ЦК України встановлює, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до частини 6 ст. 1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. При розгляді справи встановлено, що позивачем при зміні процентної ставки за договором з відповідачем вимоги ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України не дотримані. Зокрема, суду не надано доказів включення в кредитний договір умов про періодичність, з якою банк має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Позивачем не надано жодного доказу письмового повідомлення позичальника про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Представник відповідач категорично заявляв про те, що банк не повідомляв [PERSON] про збільшення процентної ставки за кредитом. У кредитному договорі не встановлений порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. За таких обставин дії позивача не відповідають вимогам ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України щодо заборони змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Крім того, в порушення ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України, у кредитному договорі між сторонами не визначений максимальний розмір збільшення процентної ставки. Посилання позивача в частині зміни процентної ставки за кредитом на Умови та правила надання банківських послуг не є обґрунтованими, оскільки позивач не надав доказів повідомлення клієнта про зміну тарифів. Обов'язок позичальника отримувати виписки про стан картрахунків відповідно до Умов та правил надання банківських послуг не звільняє банк від обов'язку надавати такі виписки. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість [PERSON] за процентами станом на 31.08.2014 р. (до дати збільшення банком розміру процентної ставки) становила 843,71 грн. (а.с. 4). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За таких обставин, враховуючи, що збільшення процентної ставки за кредитним договором, в порушення вимог закону та умов договору, здійснено позивачем в односторонньому порядку без повідомлення та погодження відповідача, у задоволенні решти позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом слід відмовити. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені в порядку ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд визнає, що відповідач належним чином не виконала обов'язки, передбачені укладеним у встановленому законом порядку кредитним договором. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості по кредитному договору та процентів за користування кредитом станом на 30.04.2016 р. підлягають частковому задоволенню у встановлених судом розмірах. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Позивачем документально підтверджено відповідними платіжними дорученнями сплата при зверненні з позовом до суду судового збору в розмірі 1378 грн. (а.с. 1). Положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З наведених підстав, пропорційно задоволеній частині позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору 238,83 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial