Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «БТА Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, в якому просило стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість у сумі 88254,28 грн., та пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору № 009/008/08-22-4 від 22.04.2008 року з додатком № 1, позивачем надано [PERSON] кредит в сумі 25000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,5 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та взяла на себе зобов'язання щомісяця здійснювати платежі до погашення заборгованості. В якості забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів між позивачем, відповідачем та [PERSON] було укладено договір поруки від 22.04.2008 року, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, як солідарні боржники. В порушення умов кредитного договору, позичальник не виконав взяті на себе зобов'язання, станом на час звернення до суду за вказаним договором утворилась заборгованість, яка становить 88254,28 грн., тому просить стягнути з відповідачів солідарно на користь банку вказану заборгованість. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надав до суду заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не відомі, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 009/008/08-22-4 від 22.04.2008 року, та додатку до нього № 1, ВАТ «БТА Банк» (правонаступником якого є ПАТ «БТА Банк») [PERSON] надано кредит в сумі 25000 грн. на строк до 22.04.2010 року зі сплатою 26,5 відсотків річних. [PERSON] взяла на себе зобов'язання щомісячно вносити черговий платіж згідно з графіком повернення кредиту та сплачувати нараховані відсотки. В якості забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів між позивачем та відповідачами [PERSON]А та [PERSON] було укладено договір поруки № 009/008/08-22-4 ДП від 22.04.2008 року, відповідно до яких поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, як солідарні боржники. В порушення умов кредитного договору, позичальник не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором. 03.06.2011 року Суворовським районним судом м. Херсона ухвалено заочне рішення по справі № 2-1697/11 за позовом ПАТ «БТА Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за цим же договором, яким стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість в розмірі 29729,43 грн., у тому числі : прострочену заборгованість за кредитом в сумі 19921,26 грн.; строкову заборгованість за сплатою процентів в сумі 146,64 грн.; прострочену заборгованість за сплатою процентів в сумі 9661,53 грн. Борг за вказаним рішенням відповідачами не сплачено, а тому слід зазначити, що кредитне зобов'язання не припинилось та має виконуватись відповідачами. Відповідно до розрахунків заборгованості станом на час звернення до суду за кредитним договором утворилась заборгованість, в сумі 88254,28 грн., яка складається з наступного: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 18054,7 грн., інфляційні витрати за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків в сумі 3163,59 грн., трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків - 2937,65 грн., та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 64098,34 грн. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Положеннями ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно п. 1.1 та 2.1 яких відповідачі поручаються перед кредитором у повному обсязі за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що виникають з кредитного договору та всіх додаткових угод до нього. Пунктом 1.3 договору поруки передбачено, що відповідальність у поручителів виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов'язання, так і при невиконанні позичальником зобов'язань в цілому. Відповідно до п. 1.3 та 1.4 договору поруки позичальник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право позивача вимагати виконання зобов'язань як від позичальника, так і від поручителя разом, так і від кожного окремо. Чинним законодавством встановлено поняття солідарної відповідальності, згідно якого кредитор за своїм розсудом може вимагати його виконання як від усіх боржників спільно, так і від кожного з них окремо або у будь-якому сполученні з іншими боржниками. Жоден з боржників не може вибути із зобов'язальних правовідносин до повного погашення зобов'язання кожним з них або всіма спільно. Якщо один з боржників виконає зобов'язання цілком, то воно припиняється, і тим самим інші боржники звільняються від виконання зобов'язань перед кредитором. Крім того у відповідності до п.10.2 кредитного договору, договір набуває чинності з дати його підписання банком та позичальником, скріплення печаткою банку, і діє до повного виконання зобов'язань позичальниками по цьому договору. Отже, строк зазначений в п. 1.3 Кредитного договору(22.04.2010 року) вказує лише на дату повернення позичальником кредитних коштів банку, але ніяким чином не зупиняє дію кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання та не сплатили борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині розміру нарахування неустойки за неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по поверненню кредиту. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином пеня є видом неустойки. Згідно матерів справи пеня яка нарахована позивачем, складає 64098,34 грн. та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також істотно порушує права відповідача як споживача фінансових послуг. Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суму збитків позивача, а також інші обставини справи, суд вважає, що сума неустойки має бути зменшеною до 500 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 24655,94 грн., яка складається з наступного: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 18054,7 грн., інфляційні витрати за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків в сумі 3163,59 грн., трьох відсотків річних в сумі 2937,65 грн., та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 500 грн. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються судового збору у розмірі 246,6 грн.

Outcome: partial