Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору № 001-0526/13-00938-вкл-к від 22.03.2013 року, яка становить 360064,35 грн. Позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] відповідно до укладеного договору отримав кредит у розмірі 12792,00 грн. шляхом відкриття на кредитний рахунок відновлюваної кредитної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитними ресурсами у розмірі 60 % річних та взяв на себе зобов'язання повністю повернути отримані кредитні ресурси в строк до 23.03.2016 року. Взяті на себе обов'язки відповідач, [PERSON], не виконує, що є підставою для стягнення заборгованості по кредиту. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, заперечень на позов до суду не надходило. Суд відповідно ст. 224 ЦПК України вирішив розглядати справу за відсутності відповідача за наявними доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.03.2013 року Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір №001-0526/13-00938-вкл-к, відповідно до умов якого банк надав кредит у розмірі 12792 грн. шляхом відкриття на кредитний рахунок відновлюваної кредитної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитними ресурсами у розмірі 60 % річних з кінцевим терміном повернення 23.03.2016 року. На час звернення до суду відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання, не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язала його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошові зобов'язання Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та слати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настає правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та не сплатив борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині розміру нарахування неустойки за неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по поверненню кредиту. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Згідно матерів справи розмір пені складає 7666,64 грн., що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також істотно порушує права відповідача як споживача фінансових послуг. Враховуючи зазначене, суму збитків позивача, а також інші обставини справи, суд вважає, що сума пені має бути зменшеною до 3000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 31397,71 грн., яка складається з наступного: заборгованості за кредитним договором в сумі 6751,39 грн., заборгованості прострочена (несанкціонована) за кредитним договором в сумі 6022,61 грн., заборгованості по відсоткам в сумі 15623,71 грн., заборгованість по пені в сумі 3000,00 грн. Крім того, відповідно до пункту 39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовується за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються судового збору у розмірі 360,64 грн.

Outcome: partial