Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-01 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк\~«Приватбанк»\~(далі - позивач) звернулося до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 77793 грн. 31 коп., з яких: 43204 грн. 86 коп. - заборгованість за кредитом; 2438 грн. 96 коп.\~- заборгованість по процентам за користування кредитом; 18539 грн. 58 коп. заборгованість за пенею; 13609 грн. 91 коп. штраф, у звязку із неналежним виконанням відповідачем умов укладеної сторонами 24.02.2016 року додаткової угоди № б/н, а також про стягнення судових витрат у справі. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 24.02.2016 року між сторонами було укладено додаткову угоду № б/н, відповідно до умов якої з метою створення сприятливих умов для виконання відповідачем зобовязань за договором була встановлена заборгованість у розмірі 56471 грн. 56 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, за умови належного виконання зобовязань. Посилаючись на порушення відповідачем умов додаткової угоди, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по кредиту, процентам за користування ним, пенею та штраф, що станом на 21.12.2017 року складає 77793 грн. 31 коп. 26 квітня 2018 року судом було ухвалено заочне рішення у справі, яким позовні вимоги позивача було задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача заборгованість у розмірі 59\~253,73 грн.. вирішено питання судових витрат. Ухвалою суду від 18.06.2018 року вказане заочне рішення суду було скасовано, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 9 липня 2018 року на адресу суду надійшло заперечення відповідача проти позовних вимог, де відповідач посилаючись на той факт, що нею не підписувались додаткова угода № 2 та «Умови та Правила надання банківських послуг», позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, просила суд відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 09.07.2018 року з позивача було витребувано додаткові документи, а саме: детальний розрахунок заборгованості; виписки по рахунку; докази надання грошових коштів та видачі кредитної картки; оригінал додаткової угоди; докази ознайомлення відповідача з «Умовами та правилами надання банківських послуг». Відповідно до відзиву на заяву про перегляд заочного рішення від 02.07.2018 року суду було надано копію виписки по рахунку відповідача за період з 02.06.2000 року по 02.07.2018 роки, копію наказу «Про затвердження умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанка та всіх дочірніх банків»; копію реєстру поштових відправлень. Листом від 08.08.2018 року № 117780-ВБ відповідач надав суду копію банківської виписки від 04.04.2013 року по 25.07.2018 роки. Ухвалою суду від 03.09.2018 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу щодо встановлення: чи виконано підпис в пункті 8 у графі «Позичальник» на додатковій угоді № 2 від 26.10.2016 року до договору від 04.04.2013 року № 5457092302569151, позивачем чи іншою особою? 13 вересня 2018 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на заперечення відповідача, якою було надано суду додаткові документа, а саме: копія додаткової угоди № 2 від 25.10.2016 року, графік погашення заборгованості та копію додаткової угоди № 1 від 24.02.2016 року із графіком погашення заборгованості. 12 листопада 2018 року судовий експерт Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, листом від 12.11.2018 року № 430 повідомив суд про неможливість проведення експертизи через ненадання позивачем оригіналу досліджуваного документа. Ухвалою суду від 26.12.2018 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з'явився, з поданого до суду одночасно з позовною заявою клопотання вбачається, що позивач позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу без участі його представника. Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце судового розгляду цивільної справи була повідомлена завчасно та належним чином. Згідно поданої заяви від 02.01.2019 року, просить суд розглянути справу без її участі. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки представник позивача та відповідач не зявилися до зали судового засідання. Дослідивши матеріали\~справи в\~межах заявлених\~вимог та\~доведених обставин,\~суд приходить до такого висновку. В силу ч. 1\~ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, зміст яких не суперечить\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статі\~203-204,\~215,\~626 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1054 ЦПК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Виходячи з вимог ст. ст.526\~та\~527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України\~передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1\~ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Дослідженими матеріалами справи судом встановлено, що 20.05.2011 року відповідач звернулася до позивача із анкетою заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якою своїм підписом засвідчила, що вказана заява складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. 24 лютого 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання банківських послуг від 04.04.2013 року № SAMDN № 52000080546876 (5457092302569151), на підставі якої відповідачу було зменшено розмір заборгованості до 68\~213,49 грн. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № 5457092302569151 від 24.02.2016 року (тобто додаткової угоди № 1), станом на 21.12.2017 рік, вбачається, що після укладання додаткової угоди, залишок заборгованості за наданим кредитом (який складається з розміру тіла кредиту) склав 68\~213,49 грн. Як вбачається з виписки по рахунку з 04.04.2013 року по 25.07.2018 роки, відповідачу 29.02.2016 року було перенесено заборгованість по кредитному договору на підставі додаткової угоди та на підставі цього нею проводились розрахунки за договором (тіло кредиту та відсотків) по 27.07.2017 рік включно. З огляду на наведені обставини та невиконання відповідачем зобовязань встановлених в додатковій угоді, позивач посилається на наявність заборгованості у відповідача в розмірі 77\~793,31 грн., яку просить стягнути. Дослідженими матеріалами справи, судом також встановлено, що 25.10.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання банківських послуг від 04.04.2013 року № 5457092302569151, на підставі якої відповідачу також було зменшено розмір заборгованості до 56\~471,56 грн. із списанням пені на суму 13 609,91 грн. та встановленням графіку погашення заборгованості шляхом проведення відповідачем щомісячного платежу в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та відсотків в розмірі 2911,36 грн. до 24.02.2019 року. Відповідно до умов п.п. 1.5 п. 1 вказаної додаткової угоди № 2 було визначено розмір відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік, які нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, за умови належного виконання зобовязань. Підпункт 1.6 п. 1 додаткової угоди № 2 визначає наслідки порушення позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених цією угодою понад 30 днів, та в такому разі визначає, що: терміном повернення кредиту є 31 день з моменту такого порушення; вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день), вважається простроченою; починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день), позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення. При цьому відсотки та комісії за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 13 609,91 грн. (п.п. 1.6.1-1.6.4 п.п. 1.6 п. 1 додаткової угоди № 2). Тобто, судом встановлено, що протягом 2016 року, між позивачем та відповідачем було укладено дві додаткові угоди в лютому та жовтні відповідно, якими було оформлено додаткові домовленості до основного договору про надання банківських послуг, визначено новий розмір заборгованості, зобовязання щодо її сплати та інші умови. [PERSON] наявності додаткової угоди від 26.10.2016 року є свідченням зміни зобовязань відповідача перед позивачем за попередньою угодою. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що надані позивачем розрахунок заборгованості за договором № 5457092302569151 від 24.02.2016 року (додатковою угодою № 1) та банківські виписки в підтвердження неналежного виконання умов додаткової угоди № 1 від 24.02.2016 року та наявності у відповідача заборгованості не є належними доказами в підтвердження заявлених вимог оскільки не містять інформації щодо предмету доказування. З огляду на наведені документи, суд позбавлений можливості встановити розмір заборгованості у відповідача по реально існуючим зобовязанням визначеним в додатковій угоді № 2 від 26.10.2016 року, оскільки з них не вбачається врахування такої угоди, перенесення заборгованості на рахунок відповідача на умовах нової угоди, початок виникнення та нарахування заборгованості за новими зобовязаннями тощо. Будь-яких інших доказів в підтвердження своїх позовних вимог позивачем суду надано не було. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення\~учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими,\~речовими\~і\~електронними доказами; висновками експертів;\~показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони\~мають право обґрунтовувати належність конкретного\~доказу\~для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові (ст. 81 ЦПК України). Враховуючи встановлені судом обставини та з огляду на той факт, що позивач не вказує на наявність порушень відповідачем умов додаткової угоди № 2 від 26.10.2016 року в результаті чого у нього утворилась заборгованість, - суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх недоведеність. Розглядаючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, як підставу для відмови в задоволенні позову позивача, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише\~за заявою сторони\~у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, одночасне наведення таких підстав для відмови в задоволенні позову (недоведеність і пропуск строку звернення до суду) носить взаємовиключний характер, тому що відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском строку звернення до суду можливо лише в разі встановлення при розгляді спору, що позов є доведеним (п.11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»). За таких обставин, судом не досліджувались наведені відповідачем обставини щодо пропуску строку позовної давності відповідачем. Відповідно до ст.141\~ЦПК України понесені позивачем судові витрати слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed