Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») 06 травня 2015 року звернулось до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові представник позивача [PERSON] (діє відповідно до довіреності №3913-О від 25 жовтня 2012 року строком дії до 23 жовтня 2015 року) зазначив, що 07 лютого 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Укладений між сторонами кредитний договір складається із заяви позичальника та Умов і правил надання банківських послуг. Відповідач [PERSON] ухиляється від виконання взятого на себе зобовязання, зокрема не повертає кредит в порядку та строки, передбачені договором, що призвело до виникнення кредитної заборгованості, загальний розмір якої станом на 31 березня 2015 року склав 14677 грн.91 коп., з яких 3580 грн.30 коп. заборгованості за кредитом, 9922 грн.47 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 675 грн.14 коп. штрафу (процентна складова). Вказані кошти, а також сплачений позивачем судовий збір в сумі 243 грн.60 коп., представник позивача просив стягнути з відповідача, розглянувши справу без участі представника позивача. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З цих підстав, а також з огляду на віддаленість місця розташування позивача подана його представником заява підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, зокрема підтвердив факт укладення з позивачем кредитного договору від 07 лютого 2006 року за умовами якого він отримав кредит у розмірі 4000 грн., однак у задоволенні позову просив відмовити у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. При цьому, пояснив, що в момент укладення кредитного договору йому було видано кредитну картку строком дії 1 рік, після чого інші картки з продовженим терміном дії йому не видавались. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши позовну заяву та наявні у справі письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема із договорів. Судом встановлено, що 07 лютого 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Відповідно до вказаного договору відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 4000 грн. Строк дії укладеного кредитного договору відповідає строку дії картки. При цьому, суд з врахуванням розяснень, які є в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», укладеним сторонами кредитним договором визнає заяву відповідача [PERSON] від 07 лютого 2006 року про надання кредиту та Умови і правила надання банківських послуг. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст.ст.526 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, у встановлений строк його виконання. Згідно ст.1049 ЦК України (правила якої застосовуються до відносин за кредитним договором) позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що всупереч цих вимог відповідач [PERSON] взятих на себе зобовязань за вказаним кредитним договором належним чином не виконує. Правовими наслідками невиконання зобовязання або його виконання з порушенням умов є покладення на сторону обовязків, передбачених ст.611 ЦК України, зокрема сплати неустойки та відшкодування збитків. Відповідно до ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення свого зобовязання, при цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а пенею неустойка що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе кредитних зобовязань призвело до утворення перед позивачем заборгованості, розмір якої станом на 31 березня 2015 року склав 14677 грн.91 коп., з яких 3580 грн.30 коп. заборгованості за кредитом, 9922 грн.47 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 675 грн.14 коп. штрафу (процентна складова). Водночас, ст.256 ЦК України визначає певний строк (позовну давність), в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу. Так, цивільне законодавство України передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Відповідно до п.9.12 Умов і правил надання банківських послуг укладений сторонами договір договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, тобто з 07 лютого 2006 року до 07 лютого 2007 року. В заяві [PERSON] від 07 лютого 2006 року про надання кредиту вказано, що строк дії кредитного договору дорівнює строку дії картки. Відповідно до пунктів 3.1.1 та 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. Отже, строк дії укладеного сторонами кредитного договору закінчився 07 лютого 2007 року, тому саме до цієї дати відповідач зобовязаний був виконати всі взяті на себе кредитні зобовязання, як-то повернути кредит, сплатити відсотки та інші встановлені договором платежі. Проте, на час закінчення дії кредитного договору зобовязання відповідача перед позивачем виконані не були, що свідчить про порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача саме з моменту спливу строку дії договору, тобто з 07 лютого 2007 року. До суду позов надійшов лише 06 травня 2015 року (вхідн.№1990/15 від 06 травня 2015 року). Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.31 постанови №5 від 30 травня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначив, що суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Окрім цього, Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ у цивільній справі №\~6-9172св13, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про задоволення подібних позовних вимог банку, на підставі статей 256, 257 та 267 ЦК України дійшов висновку про те, що кредитор звернувся до суду з пропущенням строку позовної давності, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної картки боржником була отримана нова картка. Аналогічних висновків дійшов Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ, приймаючи рішення в справах №\~6-21792св11, №6-11437св12 та №6-49860св12. За таких обставин суд визнає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 07 лютого 2006 року. Відповідно до ст.267 ЦК України пропуск строку позовної давності, заява про застосування якого продана стороною, є підставою для відмови у задоволенні позову. Окрім цього, згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed