Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом\~ до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідно до умов договору № BLаЖГА00065114 від 22 серпня 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 13000 грн. на поточні потреби строком до 22 серпня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних та щомісячної комісії за управління кредитом 1,75 % від суми кредиту. Позичальник порушила умови договору,\~ у звязку з чим станом на 4 серпня 2015 року\~ заборгованість за кредитним договором становить 69706\~ грн. 90 коп., а саме: 8358\~ грн. 30 коп. прострочена сума кредиту; 3474 грн. 36 коп. прострочені проценти за користування кредитом; 5005 грн. 00 коп. прострочена комісія та 52869 грн. 24 грн. пеня, яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь. В судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, заперечував проти стягнення з відповідача суми заборгованості по комісії та пені. В обґрунтування заперечень проти позову посилався на те, що позивачем не доведено факт передачі грошей (кредиту) відповідачу, також представник позивача просив суд застосувати наслідки нікчемності положень договору, якими встановлена сплата комісії за управління кредитом, оскільки такі положення договору прямо суперечать положенням ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Також, на думку представника відповідача, положення договору про нарахування комісії порушують публічний порядок, оскільки спрямовані на протиправне позбавлення відповідача права власності на грошові кошти. Окрім того позивачем не надано доказів надання послуги за управління кредитом. У звязку з нікчемністю положень договору про нарахування комісії за управління кредитом, представник відповідача вважав необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по комісії та просив суд в цій частині позову відмовити. Окрім того представником позивача подано заяву про застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення пені, оскільки на його думку позивачем пропущено річний строк позовної давності. Тому представник відповідача просив суд відмовити позивачу в частині стягнення з відповідача пені. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. 22 серпня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») ([PERSON]) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір банківського обслуговування № BLаЖГА00065114, згідно з умовами якого Позичальник отримала кредит на поточні потреби у розмірі 13000 грн. на строк до 22 серпня 2014 року з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 15 % річних та комісії за управління кредитом у розмірі\~ 1,75% від суми кредиту. Позичальник взяла на себе зобовязання щодо повернення суми кредиту, відсотків,\~ комісії у відповідності до графіку погашення заборгованості за кредитом та процентами (а.с.8-21). Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Уклавши із публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, [PERSON] порушила договірні зобов`язання та з листопада 2012 року припинила погашення заборгованості за кредитом у відповідності до Графіку, що призвело до виникнення заборгованості, яка згідно з розрахунком позивача станом на 4 серпня 2015 року становить 16837 грн. 66 коп.:\~ 8358 грн. 30 коп. прострочена сума кредиту; 3474 грн. 36 коп. прострочені проценти за користування кредитом; 5005 грн. 00 коп. комісія за управління кредитом (а.с.76-77). Доказів повернення кредиту на день ухвалення рішення сторонами суду не надано. У звязку з цим суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитними коштами,\~ комісії законними\~ та обґрунтованими. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів передачі кредиту відповідачу та в якій сумі з огляду на таке. Позивачем в обґрунтування позовних вимог надано належним чином завірену копію договору банківського обслуговування № BLаЖГА00065114, який підписаний сторонами, в тому числі позичальником. Доказів того, що цей договір не було підписано відповідачем сторонами не надано у звязку з чим суд приходить до висновку, що вищевказаний договір було укладено, оскільки сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, уклавши договір в письмовій формі та підписавши його. Також в обґрунтування своїх доводів позивачем надано копію меморіального ордеру № 991425 від 22 серпня 2011 року, згідно з яким [PERSON] було видано кредит в сумі 13000 грн. (а.с.75). Окрім того представником відповідача надано докази того, що в період з вересня 2011 року до листопада 2012 року відповідач погашала заборгованість у відповідності до графіку погашення заборгованості (а.с.47-60), визначеному договором і такі сплати повністю співпадають з виплатами, зазначеному у розрахунку позивача. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів представника відповідача про ненадання позивачем належних доказів передання грошових коштів відповідачу, оскільки такі доводи не спростовують висновків суду про укладення договору між сторонами та про порушення зобовязання з боку відповідача, що в судовому засіданні представник відповідача не заперечував. Окрім того суд відхиляє доводи представника відповідача про нікчемність умов договору про нарахування комісії за управління кредитом з огляду на таке. Пунктом 1.6 Загальної частини договору банківського обслуговування № BLаЖГА00065114 від 22 серпня 2011 року передбачено, що за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом, розмір якої зазначається в п. 4 Спеціальної частини Договору. Пунктом 4 Спеціальної частини Договору комісія визначена у розмірі 1,75 % від суми Кредиту. Комісія за управління кредитом згідно з Графіком погашення заборгованості за кредитом та процентами включена до суми щомісячного платежу та вона становить 227 грн. 50 коп. (а.с.16). Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільн6ого кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, [PERSON], підписавши договір, ознайомилась з його умовами та погодилась на них, в тому числі на сплату щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі, визначеному договором. Підстав для встановлення нікчемності цих положень договору суд не вбачає з огляду на таке. Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України нікчемним є правочин недійсність якого встановлена законом. Згідно з ч. 1 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю було заборонено встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону та нікчемність таких умов договору, набрали чинності 16 жовтня 2011 року, тобто після укладення договору між сторонами та на момент укладання договору така заборона законом не була визначена. Посилання представника відповідача на Постанову Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, якою затверджено Правила надання інформації про умови кредитування, як на підставу для нікчемності положень договору кредиту в частині нарахування комісії за обслуговування кредиту, суд вважає необґрунтованими, оскільки Постанова НБУ не є законом та нею не може бути визначено нікчемність договору, як це передбачено ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України. Щодо посилання представника відповідача на нікчемність положень договору кредиту в частині нарахування комісії за обслуговування кредиту у звязку з порушенням публічного порядку у відповідності до ст. 228 Цивільного кодексу України суд приходить до таких висновків. Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Суд вважає необґрунтованим доводи представника відповідача про те, що положення договору про нарахування комісії за управління комісії спрямовані на порушення конституційного права відповідача, як сторони договору, а саме права власності на грошові, кошти, оскільки такі умови договору були визначені сторонами та вони не суперечать вимогам чинного законодавства на момент укладення договору. Окрім того п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року передбачено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 Цивільного кодексу України такими правочинами є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Будь-яких доказів того, що положення договору про нарахування комісії за управління кредитом спрямовані на порушення публічного порядку сторонами правочину або однією із сторін позивачем не надано. На підставі вищевикладеного суд відхиляє доводи представника відповідача про безпідставність вимог позивача про стягнення заборгованості по комісії та вважає такі вимоги позивача законним та обґрунтованими. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.\~\~Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Умовами договору, а саме п. 4.3 передбачено, що у випадку прострочення Позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за Графіком, Банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань (а саме неповерненої чергової частини Кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління Кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка для обчислення пені визначається п. 9 Спеціальної частини Договору та становить 0,50 % від суми невиконаних зобовязань. Оскільки судом встановлено прострочення Позичальником сплати платежів згідно з Графіком погашення заборгованості за кредитом та процентами, суд вважає законним та обґрунтованим нарахування позивачем пені, яка згідно з розрахунком позивача станом на 4 серпня 2015 року становить 52\~869 грн. 24 коп. Частиною\~третьою статті 551 Цивільного кодексу України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.\~ Верховний Суд України 3 вересня 2014 року за наслідками розгляду справи № 6-100 цс 14 зробив правовий висновок про те, що частина третя статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу\~ країни щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду\~\~зменшити\~розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. У звязку з чим суд вважає за можливе зменшити суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача, навіть за відсутності заяви про це з боку відповідача.\~ При цьому суд вважає, що підстав для застосування позовної давності щодо вимог про стягнення пені, як просив суд представник відповідача, не має з огляду на таке. Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Умовами договору передбачено, що строк повернення кредиту 22 серпня 2014 року. Отже, початком перебігу позовної давності щодо вимог про стягнення пені є 23 серпня 2014 року, а спливає річний строк позовної давності, відповідно, 23 серпня 2015 року. Згідно зі штампом вхідної кореспонденції суду, позивач звернувся до суду з позовом 11 серпня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності. При цьому суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-116цс13, відповідно до якої перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення, оскільки такі висновки ВСУ стосуються вимог кредитора щодо прострочених платежів, які передбачені Графіком погашення заборгованості за договором (сума кредиту, проценти, комісія), а не пені, нарахування та сплата якої не передбачена Графіком погашення заборгованості за договором та не є частиною щомісячного платежу відповідно до умов договору. Нарахування та стягнення пені є правом кредитора, а не обовязком. На підставі вищевикладеного суд приходить о висновку, що позов публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, приймаючи до уваги, що у відповідності до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача було звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви, суд приходить до висновку,\~ що з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі, передбаченому п.1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діє на час ухвалення рішення). Окрім того суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відстрочку виконання рішення суду з огляду на хворобу відповідача, оскільки відповідачем не надано доказів того, що хвороба відповідача утруднить виконання рішення суду, так само як не надано доказів про її майновий стан та необхідність надання відстрочки для виконання рішення суду саме до березня 2016 року, як просив представник відповідача. При цьому суд звертає увагу, що відповідач не позбавлена права звернутися з відповідним клопотання про відстрочку і розстрочку виконання рішення суду в порядку виконання рішення суду у відповідності до ст. 373 Цивільного процесуального кодексу України за наявності підстав для цього. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial