Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-06 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 15.04.2008 року уклали кредитний договір № LGY0GK0000000629. Згідно з договором ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 32 782, 50 грн. строком до 15.04.2018 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. Згідно з договором у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за кредитним договором. У порушення ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 21.09.2015 року має заборгованість 237 831, 37 грн., яка складається з наступного: 34 658, 68 грн. - заборгованість за кредитом; 55 139, 96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 723, 50 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 134 745, 83 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 11 313, 40 грн. - штраф (процентна складова). На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 237 831, 37 грн. за кредитним договором № LGY0GK0000000629 від 15.04.2008 року та судові витрати. Представник відповідача [PERSON] подав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що відповідачка не визнає позов в повному обсязі, оскільки у 2013 році в провадженні Лисичанського міського суду Луганської області перебувала цивільна справа № 1214/3355/2015 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. На той час позивач звертався з подібними позовними вимогами до відповідача, обґрунтовуючи наявністю заборгованості за кредитним договором № LGY0GK0000000629 від 15.04.2008 р., а тому позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки. 05.06.2013 року рішенням Лисичанського міського суду Луганської області по цивільній справі № 1214/3355/2012 у задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено за необґрунтованістю. Вказане рішення набрало законної сили. За викладених вище обставин, вбачається, що позивач у 2013 році реалізував своє право на задоволення грошових вимог за рахунок предмета іпотеки відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про іпотеку» та обрав саме такий спосіб захисту. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержателі вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, а Лисичанський міський суд Луганської області відмовив у задоволенні його позову, оскільки вони були необґрунтованими. На сьогодні позивач вирішив знову звернутися до суду з вимогою стягнення тієї ж заборгованості за кредитним договором, тільки вже у більшому розмірі, оскільки за весь цей час він нарахував додаткову суму пені та штрафу у зв'язку з чим сума, що підлягає стягненню, збільшилася, тільки не шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а стягнення у грошовому еквіваленті, що на думку відповідача є неприпустимим з огляду на те, що позивачем вже заявлялася подібна вимога. Також представник відповідача, посилаючись на ст.ст. 254, 256, 267, 261 ЦК України, зазначає про пропущення строку позовної давності позивачем, бо початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони, позивача, права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Приймаючи до уваги те, що умовами договору кредиту, встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього зобов'язання, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак, і початком перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові. Представник позивача Сафір Ф.О. в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без участі їхнього представника, на позовних вимогах наполягають, проти заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причину неявки суд не повідомила, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що згідно з кредитним договором № LGY0GK0000000629 від 15.04.2008 року, укладеним між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», назву якого, згідно з витягом зі статуту, змінено на Приватне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», [PERSON] отримала кредит у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 32 782, 50 грн. на строк з 15.04.2008 року по 15.04.2018 року включно. Відповідно до п. 8.1 кредитного договору банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 15.04.2008 р. по 15.04.2018 р. включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 36 157, 50 грн. на наступні цілі: у розмірі 32 782, 50 грн. на придбання нерухомості; у розмірі 945, 00 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; у розмірі 180, 00 грн. на страхування майна; у розмірі 157, 50 грн. на особисте страхування, а також у розмірі 3 375, 00 на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,42 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 7.52 даного договору. Періодом сплати вважати період з «15» по «19» число кожного місяця. Відповідно до п. 8.1.1 кредитного договору позичальник зобов'язується повернути кредит в порядку та у строки встановлені даним договором. Відповідно до п. 5.1 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 8.4 договору за кожний день прострочки. Відповідно до п. 8.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Відповідно до п. 5.3 договору, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. Згідно з заявою на видачу готівки № 1 від 15.04.2008 року [PERSON] отримала у касі банку кредитні кошти шляхом отримання готівки у сумі 31 500, 00 грн. Таким чином, судом встановлено, що банк взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином та надав [PERSON] грошові кошти на придбання нерухомості у сумі 31 500, 00 грн. Однак, відповідач [PERSON] порушила зобов'язання взяті на себе згідно з умовами кредитного договору щодо строків повернення кредиту та відсотків за його користування. Так, згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № LGY0GK0000000629 від 15.04.2008 року, загальна сума заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 21.09.2015 року становить 237 831, 37 грн., яка складається з наступного: 34658, 68 грн. - заборгованість за кредитом; 55 139, 96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 723, 50 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 134745,83 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 11 313, 40 грн. - штраф (процентна складова). Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами та сумніву у суду не викликають, з чого суд доходить висновку про неналежне виконання відповідачем свого грошового зобов'язання перед банком. Проте, на підставі заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне застосувати наслідки спливу позовної давності до частини зобов'язань, які виникли між сторонами по справі та відмовити у задоволенні частини позовних вимог з огляду на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами п. 8.1 кредитного договору погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, тобто з «15» по «19» число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 595, 98 грн. згідно з графіком погашення кредиту для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року по справі № 6-20цс14. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником щомісяця у визначену графіком дату, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Судом встановлено, що відповідач не виконує щомісячні зобов'язання з погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки згідно з розрахунком заборгованості останній платіж за тілом кредиту був проведений 21.10.2008 року, а останні платежі по процентам, пені та комісії були проведені 23.03.2009 року та відповідно з цих дат і починається відлік строку позовної давності. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 03.10.2015 року (згідно з поштовим штемпелем на конверті). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до п. 5.5 договору терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років, що відповідає умовам ч. 1 ст. 259 ЦК України. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про те, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача сум заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту, процентам, пені та комісії, які виникли внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань до 03.10.2010 року, належить відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а іншу частину позовних вимог слід задовольнити. Обчислюючи розмір позовних вимог, які підлягають задоволенню, суд виходить з того, що сторони за домовленістю збільшили строки позовної давності за всіма платежами по кредитному договору № LGY0GK0000000629 від 15.04.2008 року, зазначивши про це у договорі, тобто уклавши його у письмовій формі, яка вимагається ч. 1 ст. 259 ЦК України, а тому суд вважає за необхідне обчислити заборгованість відповідача станом на 21.09.2015 року в межах п'ятирічного строку позовної давності, яка, за підрахунком суду, складається з наступного: - заборгованість за кредитом у розмірі 29 302, 01 грн., яка виникла після 03.10.2010 року; - заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 38 319, 25 грн., яка виникла після 03.10.2010 року; - заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 1 266, 75 грн., яка виникла після 03.10.2010 року; - заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 125 209, 65 грн., яка виникла після 03.10.2010 року. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідачем було подано письмову заяву про застосування строків позовної давності та відмову у задоволенні позову з цих підстав, суд вважає за необхідне застосувати наслідки спливу позовної давності до частини зобов'язань, які виникли між сторонами по справі та відмовити у задоволенні частини позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, по процентам за користування кредитом, по комісії за користування кредитом та по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, яка виникла до 03.10.2010 року. Крім цього, щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 125 209, 65 грн., яка вже розрахована судом в межах строків позовної давності, а також штрафів у сумі 250,00 грн. - фіксована частина та 11 313, 40 грн. - процентна складова, суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року затверджено перелік населених пунктів, на території яких проводилася антитерористична операція, до якого належить м. Лисичанськ Луганської області. Не заперечуючи того факту, що розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1079-р від 05 листопада 2014 року зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» № 1053-р від 30 жовтня 2014 року, суд вважає, що до даних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а розпорядження є підзаконним актом виданим КМУ в межах своєї компетенції на основі і на виконання вищевказаного Закону, і зупинення його дії не зупиняє дію самого Закону, який був чинний як на момент подання даного позову позивачем, так і на момент ухвалення рішення у даній справі. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року затверджено перелік населених пунктів, на території яких проводилася антитерористична операція, до якого належить м. Лисичанськ Луганської області. Згідно з довідкою адресно-довідкового підрозділу УДМСУ в Луганській області від 23.10.2015 року відповідач [PERSON] з 13.12.2008 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з чим суд доходить висновку про те, що на дані договірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Так, згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № LGY0GK0000000629 від 15.04.2008 року, загальна сума заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 21.09.2015 року по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором становить 125 209, 65 грн. (сума розрахована судом в межах строків позовної давності), а також штрафи відповідно до договору 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 11 313, 40 грн. - штраф (процентна складова). Таким чином, враховуючи, що з 14.04.2014 року на нарахування пені та штрафів накладено мораторій згідно із Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», суд вважає, що позовні вимоги про стягнення штрафів у сумі 250, 00 грн. та 11 313, 40 грн. не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки зазначені суми нараховані позивачем при поданні даного позову до суду станом на 21.09.2015 року, тобто всупереч вищезазначеному Закону у період дії мораторію на їх нарахування, а позовні вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню, тобто у тій частині, що нараховані до введення мораторію на їх нарахування, до 14.04.2014 року, у сумі 74 406, 56 грн. Щодо твердження відповідача про те, що звернення позивача до суду з даним позовом є неприпустимим, оскільки подібна вимога ним вже заявлялася і позивач реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, а Лисичанський міський суд Луганської області відмовив позивачу у задоволенні позову за необґрунтованістю, суд роз'яснює наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про заставу» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 05.06.2013 року по справі № 1214/3355/2015 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки у задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю. З мотивувальної частини рішення судом вбачається, що підставою для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки стало те, що суду не було надано доказів про отримання відповідачкою письмової вимоги про звільнення житлового приміщення, тобто з підстав порушення необхідної процедури, встановленої ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», яка має передувати зверненню позивача до суду, а ніяк не необґрунтованість позовних вимог щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем чи їх недоведеність. Вищенаведеними статтею 572 ЦК України та частиною 1 статті 33 Закону України «Про заставу» закріплено тільки право заставодержателя (іпотекодержателя) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Однак зазначеними нормами закону не закріплено обов'язку заставодержателя (іпотекодержателя) отримати задоволення своїх вимог тільки за рахунок заставленого майна і не заборонено отримати задоволення своїх вимог в інший передбачений законом спосіб. Крім цього, суд також зазначає, що відповідальність за невиконання договірних правовідносин може бути передбачена як нормами цивільного законодавства, так і договором укладеним між кредитором та боржником, положення якого не протирічать законодавству. В даному випадку ані нормами цивільного законодавства, ані нормами договору не передбачено, що у разі використання кредитором одного способу захисту свого порушеного права, тобто звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки і не задоволення цього позову, він позбавляється права скористатися й іншим способом захисту таким, як звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості у загальному порядку, якби кредитний договір не був забезпечений заставою. З огляду на викладене, суд вважає таке твердження відповідача помилковим та таким, що не заслуговує на увагу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням № BOK37B0M26 від 17.07.2015 року та платіжним дорученням № BOK38B0NQ1 від 28.09.2015 року про сплату судового збору у загальній сумі 3 567, 47 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір у сумі 2 149, 42 грн.

Outcome: partial