Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до суду із позовом у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 28807С166 від 21.08.2007 року із змінами і доповненнями у розмірі 237 871,31 доларів США та 8 739 439,63 гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору. Заборгованість складається із заборгованості за процентами, пені, нарахованої на прострочену заборгованість за основним боргом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 28807С166 від 21.08.07 із змінами і доповненнями, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 697 000,00 дол. США з кінцевим строком погашення 15.08.2028р. зі сплатою процентів за користування кредитом. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10.12.2013 р. позовні вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення із [PERSON] заборгованості по вказаному кредитному договорі задоволено, однак відповідачем не виконано дане рішення суду, а тому позивач змушений звернутися до суду із позовом про стягнення вказаної заборгованості про процентам та пені. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», в якому просить визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № 28807С166 від 21.08.2007 р., укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що умови спірного кредитного договору є несправедливими, не відповідають ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у відповідності до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною /сторонами/ вимог, які встановлені, зокрема, ч.1-3,5,6 статті 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, просить визнати кредитний договір недійсним. У судовому засіданні представник позивача Городній О.М., яка діє на підставі довіреності /а.с.77/ первісний позов підтримала повністю з підстав, викладених у ньому, просила позов задовольнити. Проти зустрічного позову заперечила з підстав викладених у запереченнях проти зустрічної позовної заяви. Вказала, що при укладенні спірного кредитного договору, сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, договір не порушує прав [PERSON], а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Крім цього, заявила клопотання про застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог. Представник відповідача - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 02.08.2017 р. /а.с.75/, в судовому засіданні проти первісного позову заперечив повністю та вказав, що позивач змінив строк основного зобов'язання з 15.08.2028р. на 29.04.2013р., оскільки 28.02.2013р. заявив вимогу про дострокове повернення у повному обсязі заборгованості за кредитним договором, а тому пропустив строк позовної давності. Крім цього, вказав на несправедливість умов спірного кредитного договору, а тому просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги. Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд виходив з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є у тому числі договори та інші правочини. Судом встановлено, що 21.08.2007 р. між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] укладено кредитний договір № 28807С166 із змінами та доповненнями, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 697 000,00 дол. США з кінцевим строком погашення 15.08.2028 р. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10.12.2013 р., яке ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.05.2014 р. залишено без змін, позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено, стягнено солідарно з [PERSON], ПАТ «Західно-Український Консорціум» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість в розмірі 585948 (п'ятсот вісімдесят п'ять тисяч дев'ятсот сорок вісім) долари США 22 центи та 148911 (сто сорок вісім тисяч дев'ятсот одинадцять) грн. 23 коп. пені. Також, вказаним рішенням суду встановлено, що позивач 12.08.2013 року подав відповідачам вимогу про дострокове погашення заборгованості в зв'язку із систематичним невиконанням зобов'язань за кредитним договором № 28807С166. У зв'язку із невиконанням даного рішення суду, позивач ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідача [PERSON] заборгованості за процентами, пені, нарахованої на прострочену заборгованість за процентами та пені, нарахованої на прострочену заборгованість за основним боргом. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Звернення із позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Відтак, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Така позиція суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Таким чином, враховуючи, що заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 грудня 2013 року по справі №462/6560/13-ц достроково стягнуто із позичальника заборгованість за кредитним договором, тобто змінено строк виконання зобов'язання, тому нарахування заборгованості по сплаті процентів за кредитом, тіло якого достроково стягнуто за раніше винесеним рішенням суду, а також пені, нормами цивільного законодавством не передбачено. У такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, однак позивач таких вимог не заявляв. Крім цього, відповідач звернувся до суду із заявою, в якій просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1,5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, подавши вимогу про дострокове стягнення кредиту позичальник незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, а відтак позивачем пропущено строк позовної давності. Однак, сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, якщо немає інших підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Відтак, суд приходить до переконання, що у задоволенні первісного позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Щодо вимог зустрічного позову, суд виходить з наступного. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом, 21.08.2007 р. між сторонами укладено кредитний договір № 28807С166 із змінами та доповненнями, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 697 000,00 дол. США з кінцевим строком погашення 15.08.2028 р. Згідно п.2.2.1 даного договору, позичальник щомісячно сплачуватиме банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m)+5,60%, але не менше 11,00% річних. Пунктом 2.5.1. визначено, що позичальник сплачуватиме банку проценти за користування кредитом у розмірі зазначеному в підпункті 2.2.1 цього договору, у валюті кредиту. Такі проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року і підлягають сплаті з 1 по 25 число кожного місяця на вказаний банком рахунок. Банк письмово протягом п'яти банківських днів після визначення базової ставки ЛІБОР для доларів США повідомляє позичальника про базову ставку ЛІБОР для доларів США на період з 1 серпня по 31 липня. У разі незгоди з розміром процентної ставки позичальник зобов'язаний достроково погасити кредит та платежі за кредитом. Сторони погодили, що банківський рік означає рік у 360 днів, що застосовується для нарахування процентів за користування кредитом та пені. Із змісту вказаного кредитного договору вбачається, що сторони погодили ставки процентів, порядок сплати заборгованості, строки погашення заборгованості, питання щодо забезпечення зобов'язання та інші істотні умови договору. Згідно п. 6.11 договору позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору йому повідомлено банком усю необхідну інформацію щодо реквізитів банку та умов кредитування /кредитних умов/, а також те, що один примірник /оригінал/ цього договору він отримав. Із змісту Додатку №2 до кредитного договору №28807С166 від 21.08.2007 р. вбачається, що протягом строку обслуговування кредиту значення, вказані в таблиці можуть змінюватися, як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення, в залежності від зміни процентної ставки за кредитом. Вказаний Додаток підписано позичальником [PERSON] Суд приймає до уваги пояснення представника ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», оскільки такі узгоджуються з матеріалами справи, про те, що умовами спірного кредитного договору передбачено, що у разі, якщо значення Libor(12m) зміниться у меншу сторону, тобто буде менше ніж 5,4, річна процентна ставка для нарахування процентів за користування кредитом не зміниться (становитиме не менше 11% річних). Протягом періоду за який банком нараховано проценти, значення базової ставки Libor(12m) для доларів США переглядалось банком у відповідності з умовами кредитного договору 10 разів, але при цьому її значення змінювалося в меншу сторону (базова ставка становила менше ніж 5,4), що ніяк не впливало на розмір річної процентної ставки для нарахування процентів за користування кредитом, яка залишалась протягом зазначеного періоду на рівні 11% річних. Відтак, процентна ставка не перевищувала значення, визначене в кредитному договорі, щомісячний платіж не збільшувався, сукупна вартість кредиту не подорожчала, а тому відповідальність боржника не збільшилась. Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Виходячи із загальних умов кредитування, укладеного між сторонами кредитного договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату банку винагороди, розмір плати за користування кредитом, сторони погодили графік погашення заборгованості та передбачили відповідальності за невиконання умов договору. При цьому, позивачем за зустрічним позовом підписано оспорюваний кредитний договір та додаткові угоди до нього, а також таблицю сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому. Крім цього, за умовами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний, зокрема, повідомити споживача у письмовій формі про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Уклавши кредитний договір позичальник погодився на обсяг інформації та на його умови, у зв'язку з чим визнання умов договору несправедливими є безпідставними. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - трете, умови договору завдають шкоди споживачеві. Аналогічна правова позиція висловлена Верховного Суду України в постанові від 08 червня 2016 р. у справі № 6-330 цс 16, де безпосередньо зазначено, що за частиною третьою статі 18 Закону «1023-ХІІ несправедливими є, зокрема: умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2,3): надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійсненну споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Отже, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, при підписанні спірного кредитного договору [PERSON] погодився з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується стороною позичальника, що свідчить про виконання з боку банку зобов'язань по кредитному договору, ознайомлений із графіком погашення заборгованості, орієнтовною сукупною вартістю кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх сукупних послуг, що надаються Банком, доказів для визнання положень кредитного договору несправедливими не було надано, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено наявність необхідних підстав для визнання умов кредитного договору несправедливими з урахуванням положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим і підстав для визнання кредитного договору недійсним, судом не встановлено. Крім цього, суд враховує, що спірний кредитний договір між сторонами укладено в 2007 році, умови договору [PERSON] виконувались частково, однак у подальшому боржником допущено утворення заборгованості та таку стягнуто за рішенням суду від 2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.05.2014 р. залишено без змін, зустрічний позов [PERSON] подано до суду лише в серпні 2017 р., що дає підстави дійти висновку, що з моменту укладення оспорюваного кредитного договору та до подання даного зустрічного позову, [PERSON] користувався кредитними коштами, ухилявся від виконання зобов'язання щодо повернення боргу, однак не вважав умови такого договору несправедливими. Щодо покликання представника ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на пропущення позивачем строків позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» недійсним кредитного договору № 28807С166 від 21.08.2007 р. слід відмовити за недоведеністю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позовів відмовлено повністю, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат між сторонами.

Outcome: dismissed