Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» 26 липня 2017 року звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 15 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит, однак відповідач [PERSON] належним чином свої зобов`язання не виконує, допустивши прострочення повернення кредиту, внаслідок чого у нього, станом на 30.06.2017 року, утворилась заборгованість в розмірі 46 750,38 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 1 131,89 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 38 374,32 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 541,77 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 2 202,40 грн. Оскільки відповідач добровільно здійснювати погашення заборгованості не бажає, позивач змушений звернутися до суду і просити стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості в розмірі 46 750,38 грн., а також судові витрати по справі. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено у повному обсязі. Ухвалою від 05.05.2021 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2017 року було задоволено, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2017 року скасовано, призначено справу до розгляду. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився. Про день місце та час розгляду справи сповіщений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив, письмових заяв від нього не надходило. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що 15 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладений кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 4 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 7). Відповідачем 15 жовтня 2010 року також була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 8). Позивач наголошує, що в порушення умов вказаного Договору, відповідач допустив прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка, відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем, станом на 30.06.2017 року, складає 46 750,38 грн., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 131,89 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 38 374,32 грн., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 4 541,77 грн., штраф (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн., штраф (процентна складова) в розмірі 2 202,40 грн. (а.с. 5-6). Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом у розмірі 1 131,89 грн. суд виходив із наступного. Відповідно до ст.\~627\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.\~2\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Як вбачається з виписки по рахунку [PERSON] (а.с. 84-87), відповідач користувався кредитними коштами, наданими Банком. Застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд доходить висновку, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу фактично отриману суму кредитних коштів. У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем, підтверджено належними доказами по справі, і в такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у Договорі, то позов в цій частині ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Враховуючи зазначені обставини та надані докази, суд приходить до висновку, що заборгованість за кредитом, яка станом на 30.06.2017 року становить 1 131,89 грн., підлягає стягненню з відповідача. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 38 374,32 грн., суд зазначає наступне. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Із матеріалів справи вбачається, що в анкеті-заяві відсутня інформація про погодження сторонами умов щодо визначення базової процентної ставки за кредитом (а.с. 7). Однак, у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка була підписана відповідачем 15 жовтня 2010 року, сторони погодили визначення базової процентної ставки за кредитом у розмірі 2,5 % на місяць (а.с. 8). Згідно зі ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У ст.\~526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Враховуючи зазначені обставини та надані докази, суд приходить до висновку, що заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 38 374,32 грн., підлягає стягненню з відповідача. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 541,77 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 2 202,40 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Частинами першою, другою статті 551\~ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається із довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка була підписана відповідачем 15 жовтня 2010 року, сторони погодили відповідальність у вигляді пені та комісії, а також у вигляді штрафу (а.с. 8). За положеннями статті 61\~Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, суд доходить висновку, що оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61\~Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, то вимоги банку про стягнення штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 2 202,40 грн. задоволенню не підлягають, а вимоги щодо стягнення заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 541,77 грн. слід задовольнити. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15. Враховуючи вищевикладене, оскільки в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст.ст. 509, 526, 1054\~ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним вище договором не виконав, суд дійшов висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом часткового задоволення позову і стягнення на його користь із відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 15 жовтня 2010 року, станом на 30.06.2017 року, у загальному розмірі 44\~047,98 грн., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 131,89 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 38 374,32 грн., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 4 541,77 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за штрафами слід відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1\~507,51 грн. (44\~047,98 грн. х 1\~600,00 грн. : 46\~750,38 грн.). Враховуючи викладене,

Outcome: partial