Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (позивач) звернулось до суду з позовом, який уточнювався в ході судового розгляду, в якому остаточно просить суд: визнати недійсним правочин - акт про передавання права власності на куплене майно від 20.11.2013, щодо переходу права власності на житловий будинок загальною площею 451,90кв.м, житловою площею 146,20кв.м з надвірними будівлями: огорожа літ «1-4», каналізаційна яма літ. «Я», розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Бабаї, вул. Свердловська/провулок Ударний, буд. 7/29, до громадянина [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво № 26 від 16.01.2014, видане Приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] громадянину [PERSON]; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом витребування у [PERSON] нерухомого майна - житлового будинку загальною площею 451,90кв.м., житловою площею 146,20кв.м з надвірними будівлями: огорожа літ 1-4, каналізаційна яма літ. «Я», розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Бабаї, вул. Свердловська/провулок Ударний, буд. 7/29, у власність [PERSON] шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок загальною площею 451,90кв.м., житловою площею 146,20кв.м, з надвірними будівлями: огорожа літ 1-4, каналізаційна яма літ. «Я», розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Бабаї, вул. Свердловська/провулок Ударний, буд. 7/29; визнати недійсним правочин - акт про передавання права власності на придбане майно від 20.11.2013, щодо переходу права власності на земельну ділянку загальною площею 1387,00кв.м, розташовану за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Бабаї, вул. Свердловська/провулок Ударний, буд. 7/29, до громадянина [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво № 29 від 16.01.2014, видане Приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] громадянину [PERSON]; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом витребування у [PERSON] нерухомого майна - земельної ділянки загальною площею 1387,00кв.м, розташованої за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Бабаї, вул. Свердловська/провулок Ударний, буд. 7/29, у власність [PERSON] шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Бабаї, вул. Свердловська/провулок Ударний, буд. 7/29; зобов'язати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції Харківської області зареєструвати у Державному реєстрі прав записи про реєстрацію накладення заборони відчуження та іпотеки на нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 451,90кв.м, житловою площею 146,20кв.м з надвірними будівлями: огорожа літ «1-4», каналізаційна яма літ. «Я» та земельну ділянку загальною площею 1387,00кв.м, які розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Бабаї, вул. Свердловська/провулок Ударний, буд. 7/29. В обґрунтування позову зазначає, що 25.04.2008 між ВАТ ВТБ Банк, правонаступником якого є ПАТ «ВТБ БАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № 080Ф-ІК4 згідно з яким останній наданий кредит в розмірі 36000 доларів США з кінцевим терміном повернення 25 квітня 2028 року. Згідно умов кредитного договору позичальник зобов'язалася щомісячно, у встановлені договором строки, здійснювати повернення частини кредиту та сплачувати нараховані відсотки за використання кредиту у розмірі 13,5 % річних. 25 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] (Іпотекодавець) та ПАТ «ВТБ БАНК» (Іпотекодержатель) укладений іпотечний договір № 080Ф-ІК4/г1, згідно якого Іпотекодавець надав Іпотекодержателю в іпотеку житловий будинок загальною площею 451,90кв.м., житловою площею 146,20кв.м з надвірними будівлями: огорожа літ «1-4», каналізаційна яма літ. «Я», та земельну ділянку загальною площею 1387,00кв.м, які розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Бабаї, вул. Свердловська/провулок Ударний, буд. 7/29. Пунктом 4.2. Іпотечного договору встановлено, що у разі невиконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором та /або невиконання зобов'язань за цим договором Іпотекодержатель має право достроково стягувати наданий кредит незалежно від встановленою строку виконання зобов'язання та задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.1. Іпотечного договору встановлено, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за кредитним договором у повному обсязі, включаючи сплату основної суми боргу, неустойки, процентів та інших платежів, витрат завданий порушенням основного зобов'язання та/або цього договору іпотеки. Іпотечний договір ніким не оспорений, не визнаний недійсним. Кредитні зобов'язання також є невиконаними та не припиненими, тож, основне зобов'язання не є припиненим. Станом на 15.09.2014 заборгованість [PERSON] перед ПАТ «ВТБ БАНК» за кредитним договором № 080Ф-ІК4 від 25.04.2014, складає 10695700,29грн. (десять мільйонів шістсот дев'яносто п'ять тисяч сімсот гривень двадцять девять копійок). У вересні 2014 року ПАТ «ВТБ БАНК» стало відомо, що майно, яке перебуває в іпотеці ПАТ «ВТБ БАНК», а саме: житловий будинок загальною площею 451,90кв.м., житловою площею 146,20кв.м. з надвірними будівлями: огорожа літ. 1-4, каналізаційна яма літ. «Я» та земельну ділянку загальною площею 1387,00кв.м, розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Бабаї, вул. Свердловська/провулок Ударний, буд. 7/29, 20.11.2013 відчужено громадянину [PERSON] на аукціоні, який ніяким чином не пов'язаний з реалізацією предмета іпотеки відповідно до приписів Закону України «Про іпотеку». Зазначений аукціон проводився на виконання постанови Господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року по справі № 922/3622/13, якою Повне товариство «[PERSON] та [PERSON]В.» визнане банкрутом та відкрито у відповідності до ст.ст.\~41-48\~Закону України\~«Про відновленню\~платоспроможності боржника\~та визнання\~його банкрутом» ліквідаційну процедуру, ліквідатором зазначеної юридичної особи призначено [PERSON] Позивач зазначає, що ПАТ «ВТБ БАНК» не надавало кредитних коштів Повному товариству «[PERSON] та [PERSON]В.», ніякими зобов'язальними правовідносинами з ним не пов'язане, у зв'язку з чим ліквідатор [PERSON] відчужила майно, яке перебуває в іпотеці ПАТ «ВТБ БАНК», зняла обтяження, які на час відчуження були зареєстровані відповідно до закону в реєстрі обтяжень, не повідомивши про це іпотекодержателя та не отримавши його згоду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання на 17 жовтня 2014 року о 11год. 00хв. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 лютого 2015 року закрито провадження у справі за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції, треті особи - Товарна біржа «Ресурс-інформ» та приватний нотаріус [PERSON], про визнання недійсними правочинів та зобовязання вчинити певні дії, в частині вимог зобовязати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції Харківської області зареєструвати у Державному реєстрі прав записи про реєстрацію накладення заборони відчуження та іпотеки на нерухоме майно житловий будинок загальною площею 451,90кв.м, житловою площею 146,20кв.м з надвірними будівлями: огорожа літ. 1-4, каналізаційна яма літ. «Я» та земельну ділянку, загальною площею 1387,00кв.м, що розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Бабаї, вул. Свердлова/провулок Ударний, б. 7/29. Розяснено позивачеві право звернутися з вказаними вимогами до Харківського окружного адміністративного суду в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 лютого 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Товарна біржа «Ресурс-Інформ», приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів - відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задоволено та скасовано рішення суду першої інстанції від 09 лютого 2015 року. Позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволено в повному обсязі. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року, касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення апеляційної інстанції від 19 травня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 01 грудня 2015 року апеляційним судом Харківської області у даній справі постановлено ухвалу, якою апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» відхиллено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 лютого 2015 року залишено без змін. 24 лютого 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» задоволено частково, рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 березня 2017 року провадження у справі закрито. 22 травня 2017 року на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області задоволено апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» та ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 01 березня 2017 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вищевказана цивільна справа надійшла 01 червня 2017 року в провадження судді Токарєвої Н.М. на підставі повторного автоматичного розподілу судової справи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 червня 2017 року прийнято цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсним правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів до свого провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14 липня 2017 року о 10 год. 00 хв. в приміщенні суду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 листопада 2018 року залучено до участі у справі в якості правонаступника Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВЕРУМ КЕПІТАЛ», код ЄДРПОУ 0371774, місцезнаходження: 01042, м. Київ, вул. Чигоріна, буд. 49, офіс 8. Відповідач [PERSON] надала письмові заперечення проти позову, в яких вважає позовні вимоги необґрунтованими і зазначає, що реалізація спірного будинку та земельної ділянки проведена у відповідності до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яким не передбачено отримання згоди іпотекодержателя на відчуження майна. Вимоги статті 9\~Закону України\~«Про іпотеку» та ч. 2 ст.\~586\~ЦК України щодо отримання дозволу іпотекодержателя на розпорядження іпотечним майном стосуються тільки іпотекодавця. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, просила суд їх задовольнити. В судове засідання не зявилася, причину неявки суду не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв та клопотань до суду від неї не надходило, тож справа розглядається без її участі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, зазначив, що купив майно на аукціоні, який був проведений без порушення вимог чинного законодавства України. Сплатив вартість нерухомого майна та є добросовісним набувачем. Подав до суду заяву про слухання справи без його участі. Треті особи - приватний нотаріус [PERSON] і Товарна біржа «Ресурс-інформ», у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності. Інших клопотань, заяв від учасників на дату розгляду справи до суду не надходило. За загальним правилом частини першої статті 223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, зясувавши думку сторін по справі, викладену у наданих процесуальних документах, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 25 квітня 2008 року між ВАТ ВТБ Банк, правонаступником якого є ПАТ «ВТБ БАНК», та [PERSON] укладено кредитний договір № 080Ф-ІК4, згідно з яким останній наданий кредит в розмірі 36000 доларів США з кінцевим терміном повернення 25 квітня 2028 року. 25 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] (Іпотекодавець) та ПАТ «ВТБ БАНК» (Іпотекодержатель) укладений іпотечний договір № 080Ф-ІК4/г1, згідно якого Іпотекодавець надав Іпотекодержателю в іпотеку житловий будинок загальною площею 451,90кв.м., житловою площею 146,20кв.м з надвірними будівлями: огорожа літ. 1-4, каналізаційна яма літ. «Я», та земельну ділянку загальною площею 1387,00кв.м, розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Бабаї, вул. Свердлова/провулок Ударний, б. 7/29. Згідно з розрахунком суми заборгованості по кредиту станом на 15.09.2014 [PERSON] має заборгованість перед позивачем в розмірі 10695700,29грн. (десять мільйонів шістсот дев'яносто п'ять тисяч сімсот гривень двадцять девять копійок). Постановою господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року у справі № 922/3622/13 Повне товариство «[PERSON] та [PERSON]В.» визнано банкрутом та відрито ліквідаційну процедуру. Згідно з цієї постановою, з дня прийняття постанови підприємницька діяльність банкрута припиняється, строк виконання всіх грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; скасовуються арешти, накладені на майно боржника та інші обмеження щодо розпорядження майном боржника (в тому числі усі податкові застави, застави рухомого та нерухомого майна); накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається. Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.11.2013 роз'яснено резолютивну частину постанови Господарського суду Харківської області по справі № 922/3622/13 від 14.10.2013: «арешти, накладені на майно, та інші обмеження щодо розпорядження майном учасників ПО «[PERSON] та [PERSON]В.»: [PERSON] та [PERSON], в тому числі, але не виключно, усі податкові застави, застави рухомого та нерухомого майна, підлягають скасуванню, накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном учасників ПО «[PERSON] та [PERSON]В.» [PERSON] та [PERSON] не допускається, майно учасників ПО «[PERSON] та [PERSON]В.» [PERSON] та [PERSON] підлягає включенню до ліквідаційної маси банкрута на підставі ст.ст. 52, 124 Цивільного кодексу України, ст.ст. 38, 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Згідно з протоколом № 3 проведення відкритих торгів у формі аукціону від 15.11.2013, переможцем аукціону з придбання земельної ділянки загальною площею 1387,00кв.м за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Бабаї, вул. Свердлова/провулок Ударний, б. 7/29, та житлового будинку загальною площею 451,90кв.м, житловою площею 146,20кв.м з надвірними будівлями: огорожа літ. 1-4, каналізаційна яма літ. «Я», розташованих за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Бабаї, вул. Свердлова/провулок Ударний, б. 7/29, є [PERSON] На підставі Свідоцтва від 16.01.2014 № 29, виданого приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 1387,00кв.м, розташованої за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Бабаї, вул. Свердлова/провулок Ударний, б. 7/29. На підставі Свідоцтва від 16.01.2014 № 26, виданого приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] є власником житлового будинку загальною площею 451,90кв.м, житловою площею 146,20кв.м з надвірними будівлями: огорожа літ. 1-4, каналізаційна яма літ. «Я», розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Бабаї, вул. Свердлова/провулок Ударний, б. 7/29. Ухвалою апеляційного господарського суду Харківської області від 10 квітня 2014 року ухвалу господарського суду Харківської області від 22 листопада 2013 року у справі № 922/3622/13 скасовано, у задоволенні клопотання ліквідатора про розяснення постанови господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року відмовлено та зазначено, що Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не передбачено, що внаслідок визнання боржника банкрутом підлягають скасування арешти, накладені на майно учасників підприємства-банкрута. Процедура проведення 15 листопада 2013 року відкритих торгів у формі аукціону по реалізації спірного нерухомого майна за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Бабаї, вул. Свердлова/провулок Ударний, б. 7/29, не оскаржувалась. Частиною 1 статті 119\~ЦК України передбачено, що повним є товариство, учасники якого відповідно до укладеного між ними договору здійснюються підприємницьку діяльність від імені товариства і солідарно несуть додаткову (субсидіарну) відповідальність за його зобов'язаннями усім майном, що їм належить. Згідно з частиною 1 статті 124\~ЦК України у разі недостатності у повного товариства майна для задоволення вимог кредиторів у повному обсязі учасники повного товариства солідарно відповідають за зобов'язаннями товариства усім своїм майном, на яке може бути звернене стягнення. Частиною 1 статті 38\~Закону України\~«Про відновлення\~платоспроможності боржника\~або визнання\~його банкрутом» визначено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, зокрема, скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника; накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається; вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Частиною 2 статті 41\~Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом. Судом встановлено, що продаж належного [PERSON] спірного нерухомого майна здійснено ліквідатором Повного товариства «[PERSON] та [PERSON]В.» [PERSON] у межах ліквідаційної процедури на підставі постанови господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року у справі № 922/3622/13 про визнання Повного товариства «[PERSON] та [PERSON]В.» банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. Також, продаж майна [PERSON] було здійснено ліквідатором на підставі ухвали господарського суду Харківської області від 22 листопада 2013 року у справі № 922/3622/13, якою надано розяснення ліквідатору що майно учасників ПО «[PERSON] та [PERSON]В.» [PERSON] та [PERSON] підлягає включенню до ліквідаційної маси банкрута, і яка тільки після продажу майна належного учаснику товариства була скасована. Дії ліквідатора ПО «[PERSON] та [PERSON]В.» [PERSON] щодо включення спірного нерухомого майна учасників товариства до ліквідаційної маси банкрута позивачем не оскаржувались. Умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів встановлює Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України. З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника (пункт 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13 відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури боржника здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Положеннями цього Закону не передбачено згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство. Отже, для реалізації майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури боржника згода іпотекодержателя такого майна не потрібна, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що придбання відповідачем [PERSON] спірного майна є правомірним. При цьому суд не бере до уваги доводи позивача про незаконність придбання [PERSON] спірного майна без згоди позивача на реалізацію вказаного майна, оскільки, як встановлено судом, реалізація спірного майна проведена не іпотекодавцем [PERSON], а ліквідатором Повного товариства «[PERSON] та [PERSON]В», у зв'язку з чим приписи статті 9\~Закону України\~«Про іпотеку» щодо обов'язкової згоди іпотекодержателя на відчуження іпотекодавцем предмета іпотеки порушені не були. Як вбачається з розяснень даних в п. 9 Інформаційного листа Вищого господарського суду від 28 березня 2013 року № 01-06/606/2013, № 01-06/2511/16 від 21 липня 2016 року зі змінами «Про Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-VI)» спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, розглядаються господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство незалежно від того, заявлені такі вимоги з підстав невідповідності правочинів спеціальним нормам (стаття 20 Закону) чи загальним, встановленим цивільним законодавством. Крім названих у зазначеній статті Закону справ у спорах, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, слід відносити також спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника. Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина дев'ята статті 16 ГПК). Такі майнові спори, за винятком спорів боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (абзац четвертий частини восьмої статті 23 Закону), розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК, з урахуванням особливостей, встановлених Законом, у межах провадження у справі про банкрутство без порушення нових справ. Відповідно до ч. 4 ст.\~10\~Закону України\~«Про відновлення\~платоспроможності боржника\~визнання його\~банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів повязаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. Згідно з ч. 8 ст. 44 Закону України «Про відновлення платоспроможності, боржника або визнання його банкрутом» спори, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство. Справи про банкрутство підвідомчі господарським судам (п. 2 ч. 1 ст. 12 ГПК України). Відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Частиною п'ятою статті 3\~Закону України\~«Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору іпотеки. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України). Статтею 17\~Закону України\~«Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, серед яких, зокрема, зазначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору та визнання договору іпотеки недійсним. Таким чином, якщо договір іпотеки не припинено з визначених законом підстав, то усі права і обов'язки, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися і є діючими до його повного виконання. Судом встановлено, що основне зобов'язання боржник не виконав, наявність та розмір заборгованості підтверджений наданим розрахунком заборгованості. Крім того, договір іпотеки не визнавався недійсним, строк його дії не закінчився і договір був дійсним на час виключення з державного реєстру обтяжень відомостей щодо іпотеки та є дійсним на час розгляду справи. Отже, основне зобов'язання за кредитним договором не припинилось, а тому відсутні підстави вважати іпотеку припиненою. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України\~від 1\~липня 2004\~року №\~1952-IV\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (далі Закон № 1952-IV). Відповідно до частини третьої статті 3\~Закону №\~1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Крім того, державна реєстрація іпотек у той час регулювалася Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 31\~березня 2004\~року №\~410 (утратив чинність 1 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 17\~жовтня 2013\~року №\~868 (утратив чинність 1 січня 2016 року). Відповідно до частин першої, другої статті 26\~Закону №\~1952-IV записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис. Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, запис підлягає відновленню з моменту його первісного вчинення, тобто запис є дійсним з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек. Позивачем не надано суду доказів щодо відновлення запису щодо обтяження прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав. Статтею 23\~Закону України\~«Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов'язки іпотекодавця. Отже, в разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов'язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс16. Таким чином, майно яке перебуває в іпотеці, навіть у разі переходу права власності на це майно до іншої особи, а також у разі заміни іпотекодержателя, не потребує додаткового визнання цього майна предметом іпотеки. Відповідно до частини третьої статті 33\~Закону України\~«Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36\~цього Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому, згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачається лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392\~ЦК України у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз статей 36, 37, 38, 39\~Закону України\~«Про іпотеку» та статей 328, 335, 376, 392\~ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року в справі № 6-1219цс16 від 30 березня 2016 року, в справі № 6-1851цс15, а також у постановах Великої Плати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 760/14438/15-ц та від 23 травня 2018 року в справі № 916/5073/15. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України «Про іпотеку»). Однак, матеріали справи свідчать про те, що спірне майно, що було предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеними між боржником та банком, відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника. Згідно із частиною другою статті 16, статтею 215\~ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216\~ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Положення статті 216\~ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Разом із тим віндикація, як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Установлено, що позивач не є власником майна, що витребується. Крім того, частиною другою статті 388\~ЦК України передбачено, що майно не може бути витребувано від набувача, якщо воно було продане у порядку, установленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд не може порушувати принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Практика ЄСПЛ свідчить, що у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії»). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обовязкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (справа «Рябих проти Росії». Відповідно до ст. 129-1 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України серед основних засад судочинства є, зокрема, обовязковість рішень суду. Відповідно до ч. 1 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статей 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства та у спосіб, визначений чинним законодавством. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Процедура реалізації майна на аукціоні фактично полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, до покупця - учасника аукціону, враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення аукціону, складання за результатами його проведення акту про передання права власності фактично є оформлення договірних відносин купівлі-продажу на аукціоні тобто правочином, а також відчуження майна з аукціону відноситься до угод купівлі-продажу і така угода може визнаватися недійсною на підставі норм цивільного законодавства України. Однак, продаж майна [PERSON] було здійснено в порядку виконання судового рішення, після скасування якого, власником спірного майна не було оспорено незаконне відчуження цього майна, також ані іпотекодавцем, ані іпотекодержателем не було оспорено законність проведення аукціону з продажу майна [PERSON], як учасника повного товариства-банкрута, що дає підстави суду вважати їх проведення правомірним та законним, тож і видача оспорюваного свідоцтва нотаріусом переможцю торгів була проведена у відповідності до вимог чинного законодавства. Інші доводи позивача висновків суду про правомірність придбання [PERSON] спірного майна не спростовують. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст.\~89\~Цивільного процесуального\~кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного, перевіривши матеріали справи, з'ясувавши усі фактичні обставини, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, проаналізувавши норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем неправильно було обрано спосіб захисту своїх прав, встановлених ст. 16 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та залишає за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed