Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту - Банк) звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 10.11.2010 року між Банкомта [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки та зобов'язалась погашати заборгованість за кредитом, відсотками, за перевитрати платіжного ліміту та ймовірних штрафних санкцій. Проте, відповідач свої обов'язки не виконала, внаслідок чого станом на 31.01.2017 року за нею створилася заборгованість на суму 46169.79 грн., яку Банк просив стягнути з останньої, а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак, згідно поданої заяви просив суд розглянути справу у його відсутності, так як позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилась без поважних причин, оскільки про їх існування наявність суду не повідомлено на момент розгляду справи, в зв'язку з чим, суд в силу ст. 224 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та постановити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку ,що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 10.11.2010 року звернулась до Банку із заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту - Умови). При оформленні вказаної заяви остання зазначила про свою згоду з тим, що вказана заява разом з Умовами та Тарифами Банку, викладені на офіційному сайті Банку, складають між Банком та відповідачем договір, за яким остання одержала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36.00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий же строк (п.п.1.1.7.12 Умов) . Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов відповідач зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а при порушенні строків платежу по якомусь з перелічених грошових зобов'язань більш ніж на 30днів - сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн.+5% від суми позову. Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором не виконувала, у зв'язку із чим, станом на 31.01.2017 року за нею утворилася заборгованість на загальну суму 46169.79 грн., з яких 2800.00 грн. - заборгованість за кредитом; 37695.31 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2999.73 грн. - заборгованість за пенею та комісією;а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 2174.75 грн. - штраф (процентна складова). Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Що ж стосується вимог про стягнення штрафів, то у їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до п. 1.1.5.32 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів і по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором , більш як на ЗО днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Статтею 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи наведене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України по справі №6- 2003цс від 21.10.2015 року та відповідно до ч.1 ст.360-7 ІДПК України повинен враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. Оскільки позивач, в порушення ст.61 Конституції України, неправомірно, двічі застосував той самий вид цивільно-правової відповідальності (неустойки) через порушення строків виконання грошових зобов'язань, відповідно суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення, окрім заборгованості за пенею, штрафів (фіксованої частини та процентної складової) слід відмовити. Ураховуючи, що на день розгляду справи з боку відповідача не надано доказів про виконання свого обов'язку в частині погашення заборгованості по кредитному договору, то вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, в частині задоволених вимог підлягають відшкодуванню понесені та документально підтверджені судові витрати позивача по сплаті судового збору та оголошенню у газеті. На підставі наведеного,

Outcome: partial