Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 05.06.2007 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №5007С39, відповідно до умов якого останньому було видано кредит в сумі 78800 швейцарських франків, зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,80% річних, але не нижче 10,24% річних, з кінцевою датою погашення 03.06.2022 року. В зв'язку з порушенням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 18.03.2014 року виникла заборгованість в сумі 56746,95 швейцарських франків та 5292 грн. 49 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 50342,08 швейцарські франки; заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 01.10.2012 року по 18.03.2014 року - 6404,87 швейцарські франки; пеня за несвоєчасну сплату процентів за кредитом за період з 16.02.2013 року по 18.03.2014 року - 6563 грн. 22 коп.; пеня за прострочення погашення кредиту за період з 16.02.2013 року по 18.03.2014 року - 46333 грн. 52 коп., заборгованість за комісією - 50 грн.; пеня за прострочення сплати комісії за період з 16.02.2013 року по 18.03.2014 року - 26 грн. 75 коп. Відповідно до умов п.2.6.2 кредитного договору банком на адресу відповідача направлялись вимоги про усунення порушень та дострокового погашення заборгованості, які були залишені без задоволення. В зв'язку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 56746,95 швейцарських франків та 5292 грн. 49 коп., а також судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним кредитного договору №5007С39 від 05.06.2007 року, який ухвалою суду від 23.10.2014 року було об'єднано в одне провадження з вищезазначеним позовом. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилався на те, що при підписанні кредитного договору банком було грубо порушено законні права позивача. Кредитний договір за своїм змістом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси. Зокрема, посилався на те, що зміст кредитний договір суперечить вимогам ст.ст.6,11,15 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанові НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки ні перед укладенням кредитного договору, ні протягом його дії банк не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Спірний кредитний договір не містить розділу про відповідальність банку, що є суттєвою умовою. Також посилався позивач і на те, що кредит в швейцарських франках позивачу не видавався та банком не надано доказів щодо здійснення фінансових операцій стосовно видачі кредиту у вказаній валюті та взагалі будь-яких первинних документів щодо видачі кредиту взагалі. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] у своєму позові просив визнати недійсним кредитний договір №5007С39 від 05.06.2007 року недійсним в частині видачі кредиту в швейцарських франках, визнати недійсним кредитний договір в цілому та застосувати наслідки недійсного правочину - реституцію. В судовому засіданні представники Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» підтримали заявлений банком позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Проти позову [PERSON] заперечували та просили відмовити в його задоволенні за безпідставністю позовних вимог. А також посилались на пропуск останнім строків позовної давності для звернення до суду з позовом та просили застосувати наслідки пропуску такого строку. Представники [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлений останнім позов та просили його задовольнити, а в задоволенні позову банку відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалі справи, 05.06.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір №5007С39, умовами п.2.1 якого було передбачено, що банк надає позичальнику кредит в сумі 78800 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 03.06.2022 року, для оплати за нерухомість житлового призначення - квартири [ADDRESS], вартістю 398950 грн., згідно договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року (а.с.12-16 т.1). Пунктом 2.2.1 кредитного договору встановлено, що позичальник щомісячно сплачує банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,80% річних, але не нижче 10,24% річних. Пунктом 2.2.2 кредитного договору сторонами було погоджено розмір щомісячно плати за управління кредитом (комісії) в сумі 50 грн., з 1 по 15 число кожного місяця. В п.2.4.1 кредитного договору встановлено, що позичальник зобов'язаний погасити кредит на рахунок, вказаний в п.2.3.1 цього договору в строк, зазначений в п.2.1 цього договору. Погашення кредиту відбувається у валюті кредиту щомісяця рівними частинами, починаючи з наступного місяця після одержання кредиту в сумах, визначених Графіком погашення кредиту. Строки, передбачені Графіком погашення кредиту за договором, є обов'язковими. Зазначений Графік є додатком №1 до кредитного договору та невід'ємною його частиною, підписаний сторонами (а.с.17 т.1). Додатковим договором №5007С39-1 від 24.12.2013 року було внесено зміни до кредитного договору в частині виключення підпунктів 2.2.2-2.2.3 та підпункту 2.2.5 п.2.2 ст.2 договору (а.с.20 т.1). Порядок надання кредиту встановлено підпунктами 2.3.1-2.3.2 п.2.3 кредитного договору, якими передбачено, що кредит надається у готівковій формі. Кредит надається шляхом продажу кредитних коштів на Міжбанківському валютному ринку за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням гривневого еквівалента на поточний рахунок позичальника [NUMBER] відкритий в банку, з подальшим зняттям готівкових коштів через касу банку. Також матеріалами справи підтверджується, що 01.06.2007 року [PERSON] подав до банку заяву на видачу кредиту для покупки квартири на суму 78800 швейцарських франків, на термін 15 років, зі сплатою 10,24% річних (а.с.21 т.1). За заявою [PERSON] від 04.06.2007 року та відповідним договором банківського рахунку від тієї ж дати №50/24-0767, на ім'я останнього в банку було відкрито поточний рахунок [NUMBER] (а.с.65,66-67 т.2). 05.06.2007 року [PERSON] подав заяву №01 про продаж іноземної валюти за рахунок кредитних коштів для фізичної особи, яка не займається підприємницькою діяльністю, відповідно до якої доручив банку продати іноземну валюту у вигляді 78800 швейцарських франків; утримати комісійну винагороду згідно з Тарифами банку із суми гривень, зарахованих на рахунок [NUMBER]; зарахувати кошти, що підлягають продажу, на рахунок [NUMBER]; кошти отримані від продажу іноземної валюти, перерахувати на поточний рахунок у національній валюті [NUMBER]; залишок гривень після сплати комісійної винагороди повернути на поточний рахунок у національній валюті (а.с.22 т.1). Перевіряючи викладені в позовній заяві [PERSON] доводи, щодо невідповідності кредитного договору вимогам ст.ст.6,11,15 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», в частині неповідомлення банком позичальника у письмовій формі про умови надання кредиту, не надання в повному обсязі інформації про умови кредитування, відсутності в кредитному договорі розділу про відповідальність банку, несправедливість умов кредитного договору, а також стосовно того, що кредит в швейцарських франках йому не видавався та банком не надано доказів щодо здійснення фінансових операцій стосовно видачі кредиту у вказаній валюті та взагалі будь-яких первинних документів щодо видачі кредиту взагалі, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів», (тут та далі в редакції закону, що діяла на момент укладення кредитного договору між сторонами), продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15 і 23 цього Закону. Частиною 5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Частиною 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено умови договору, що є несправедливим та ч.ч.5,6 вказаної статті передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627,629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, видача [PERSON] кредитних коштів підтверджується відповідними меморіальними ордерами, виписками по рахункам, заявою на видачу готівки та висновком судової економічної експертизи №5531/5532-15 від 05.08.2016 року (а.с.71-79 т.1; а.с.59,60,63,64,149-160,236-243 т.2), якими в їх сукупності підтверджується зарахування на кредитний рахунок [NUMBER], визначений в п.2.3.1 кредитного договору, валюти в розмірі 78800 швейцарських франків, продажу кредитних коштів та подальшого зарахування гривневого еквівалента від продажу іноземної валюти на поточний рахунок позичальника [NUMBER] і видачі йому коштів через касу банку, що відповідало умовам, визначеним сторонами в пп.2.3.1-2.3.2 п.2.3 кредитного договору та відповідній заяві позичальника [PERSON] від 05.06.2007 року №01. А тому суд вважає, що Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» доведено належними та допустимими доказами факт виконання банком свого обов'язку за кредитним договором та видачі кредиту в розмірах та на умовах, визначених кредитним договором, а відповідні доводи [PERSON] в його позовній заяві та представників останнього в судовому засіданні щодо ненадання банком доказів видачі кредиту в швейцарських франках та взагалі видачі кредитних коштів, суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Враховуючи викладені фактичні обставини укладення спірного кредитного договору та його зміст з урахуванням норм чинного законодавства, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.203,1054,1055 ЦК України при укладанні спірного кредитного договору між його сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту, подавши 01.06.2007 року відповідну заяву, в якій зазначив розмір кредиту, який він бажає отримати, валюту кредиту, терміни повернення та бажану відсоткову ставку. До укладення кредитного договору з [PERSON] проводилась переддоговірна робота, було роз'яснено умови кредитування, підготовлено та надано проект кредитного договору (а.с.137-141 т.1), в якому визначено розмір та валюта кредиту, призначення та строк користування кредитом (п.2.1); тип та розмір процентної ставки (п.2.2.1); варіанти повернення кредиту та щомісячні суми (п.2.4, додаток №1 до кредитного договору); вартість послуг з оформлення кредиту (п.п.2.2.2-2.2.5); порядок забезпечення за договором (п.2.8) та інш. А тому, доводи [PERSON] щодо недотримання банком вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка набула чинності в день укладання кредитного договору, суд вважає безпідставними. Твердження [PERSON] в пред'явленому позові в частині несправедливості положень оспорюваного кредитного договору внаслідок істотного дисбалансу прав сторін договору, його укладення з використанням нечесної підприємницької практики, суд оцінює критично, оскільки немає підстав вважати, що положення договору насправді є несправедливими або нерозумними. Доводи позовної заяви в цій частині фактично зводяться до посилань на законодавчі норми та не містять будь-яких конкретних обґрунтувань, фактичних обставин та посилань на конкретні умови (пункти) кредитного договору, які на думку позивача є недійсними в зв'язку з невідповідністю їх вимогам закону та підстав для визнання кредитного договору недійсним в цілому. Оспорюваний кредитний договір був укладений позивачем саме на викладених в кредитному договорі умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить підпис позивача у цьому договорі, отримання кредитних коштів та їх витрачання на визначені в п.2.1 кредитного договору цілі (придбання нерухомості), виконання ним своїх договірних зобов'язань протягом шести років поспіль. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі з підстав його недоведеності та необґрунтованості. Також суд вважає обґрунтованими доводи представників банку щодо пропуску [PERSON] трирічного строку позовної давності для звернення до суду з позовом, але не застосовує наслідки пропуску вказаного строку, як підставу для відмови в задоволенні позову, в зв'язку з відмовою в його задоволенні позову з підстав недоведеності та необґрунтованості позовних вимог. З наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що з жовтня 2012 року [PERSON] почав допускати порушення своїх зобов'язань за кредитним договором та здійснювати щомісячні платежі на погашення кредиту. Відповідно до умов п.2.6.2 кредитного договору банком на адресу відповідача направлялись вимоги про усунення порушень та дострокового погашення заборгованості, які були залишені без задоволення (а.с.24-28 т.1). В зв'язку з цим, банк у відповідності до ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.1050,1054 ЦК України та п.4.2 кредитного договору, звернувся до суду, скориставшись своїм правом, вимагати дострокове повернення кредиту та стягнення заборгованості, яка станом на 18.03.2014 року складає 56746,95 швейцарських франків та 5292 грн. 49 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 50342,08 швейцарські франки; заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 01.10.2012 року по 18.03.2014 року - 6404,87 швейцарські франки; заборгованість за комісією (п.2.2.2 кредитного договору) - 50 грн.; згідно п.2.4.2 кредитного договору нарахована пеня за несвоєчасну сплату процентів за кредитом за період з 16.02.2013 року по 18.03.2014 року - 6563 грн. 22 коп.; пеня за прострочення погашення кредиту за період з 16.02.2013 року по 18.03.2014 року - 46333 грн. 52 коп.; пеня за прострочення сплати комісії за період з 16.02.2013 року по 18.03.2014 року - 26 грн. 75 коп. (а.с.6-7 т.1). Суд погоджується з вказаним розрахунком заборгованості та вважає його таким, що не протирічить діючому законодавству та відповідає умовам кредитного договору. Доводи представників [PERSON] на неправильність методу розрахунку з посиланням на п.1.18 Глави 1 Розділу ІІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління НБУ від 18.06.2003 року №255 суд вважає безпідставними, оскільки вказаний пункт 1.18 Глави 1 Розділу ІІІ Правил, в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору, регулює порядок визначення та відображення доходів і витрат за операціями з лізингу (оренди) необоротних активів, а також витрати з нарахування амортизації основних засобів та нематеріальних активів. А пунктом 1.22 Глави 1 Розділу ІІІ Правил передбачено, що для обрахування процентних доходів і витрат застосовуються такі методи визначення кількості днів: метод «факт/факт» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці та році; метод «факт/360» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів; метод «30/360» - передбачає, що для розрахунку використовується умовна кількість днів у році - 360, у місяці - 30. Таким чином, умови п.2.5.1 кредитного договору та визначення терміну «Банківський рік» в ст.1 договору не протирічать вимогам зазначеного вище нормативного акту. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За нормою ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК України). Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Враховуючи зазначені вище обставини та положення ЦК України, умови укладеного між сторонами кредит-ного договору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» підлягають задоволенню в повному обсязі та з відповідача [PERSON] на користь банку слід стягнути заборгованість за кредитним договором №5007С39 від 05.06.2007 року, що виникла станом на 18.03.2014 року, в сумі 56746,95 швейцарських франків та 52923 грн. 49 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 50342,08 швейцарські франки; заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 01 жовтня 2012 року по 18 березня 2014 року - 6404,87 швейцарські франки; пеня за несвоєчасну сплату процентів за кредитом за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 6563 грн. 22 коп.; пеня за прострочення погашення кредиту за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 46333 грн. 52 коп., заборгованість за комісією - 50 грн.; пеня за прострочення сплати комісії за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 26 грн. 75 коп. У відповідності до ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» слід стягнути судовий збір в сумі 3654 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved