Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» в особі (далі - ПАТ «Банк Форум») звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.06.2008 року між АКБ «Банк Форум» та [PERSON], укладений кредитний договір №0505/08/22-Anewv, за яким останній наданий кредит розміром - 16 190 доларів США строком до 24.06.2015 року зі сплатою 13 % річних. В якості забезпечення повернення кредитних коштів між банком та [PERSON] 25.06.2008 року укладено договір застави транспортного засобу «Мітсубіші», д.н.з. [NUMBER]. В забезпечення виконання відповідачем [PERSON], зобов'язань за кредитним договором 01.09.2010 року укладено окремі договори поруки з [PERSON] (договір поруки №1), та з [PERSON] (договір поруки №2), відповідно до умов яких останні поручалися перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання [PERSON] усіх її зобов'язань за кредитним договором. Однак, відповідач [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання. Станом на 11.11.2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором становить 20 196,76 доларів США, що в національній валюті становить - 318 530,42 грн. ( з яких: прострочена кредитна заборгованість - 8 237,11 дол. США, поточна кредитна заборгованість - 1 522,00 дол. США, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 3 242,87 дол. США, поточна заборгованість за нарахованими процентами - 144,49 дол. США, , пеня - 7 050,29 дол. США). На підставі наведеного, з врахуванням уточнених в ході розгляду справи позовних вимог, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів в його користь кредитну заборгованість в розмірі 20 196,76 доларів США, що в національній валюті станом на 25.03.2015 року становить 470 338,99 грн. та судові витрати у справі. Представник позивача Котищук В.Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав із підстав зазначених у позовній заяві. Суду пояснив, що наявну заборгованість відповідачів перед банком слід перевести також в еквівалент у національній валюті станом на 25.03.2015 року в розмірі 470 338,99 грн. Також вказав, що банком не пропущено строки звернення до суду, так як відповідач [PERSON] сплачуючи кошти по відсоткам та тілу кредиту вчинила дії, що переривають перебіг строку позовної давності. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні позов не визнала з підстав, зазначених в письмових запереченнях, письмових поясненнях та заяві про застосування строків позовної давності. Суду пояснила, що кредитний договір між банком та її довірителем фактично не укладено, кредитні кошти [PERSON] фактично не отримувала, оплата за автомобіль відбувалась з рахунків банку. Просила суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю вимог та у зв'язку із пропуском банком строків позовної давності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належними чином про, що свідчать письмові матеріали справи. Про причини неявки суд не повідомили. Суд вважає за можливим розглянути справу у відсутності учасників процесу, що не з?явилися по наявним у справі доказам. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В ст. 1048 ЦК України, передбачено право позикодавця на одержанння від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що 25.06.2008 року між АКБ «Банк Форум» (правонаступником якого являється ПАТ «Банк Форум») та [PERSON], укладений кредитний договір №0505/08/22-Anewv (далі - кредитний договір), за яким останній наданий кредит розміром 16 190 доларів США строком до 24.06.2015 року зі сплатою 13 % річних для купівлі автомобіля на первинному ринку (а.с. 4-5). Відповідно до п.п. 2.1 кредитного договору, забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штаф, пеня) є договір застави на автомобіль «Мітсубіші», 2008 року, укладений між Луцькою філією АКБ «Банк Форум» та [PERSON] (а.с. 4). Згідно п.п. 3.3.2. кредитного договору позичальник зобов'язується щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з п. 2.3. цього договору. Не пізніше визначеного п. 1.2. цього договору строку повернути Банку суму наданих кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштами (а.с. 4 зворот). Пунктом 3.3.3. кредитного договору передбачений обов'язок позичальника сплачувати кошти, передбачені п. 2.10. цього договору, витрати, пов'язані з проведенням дій примусовому погашенні простроченої заборгованості, а також на вимогу банку сплачувати можливі неустойку, штраф та пеню ( а.с. 4 зворот). Відповідно до умов п.п. 3.2.2. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, а також, у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем зобов'язань за договорами, які є забезпеченням виконання зобов'язань (а.с. 4 зворот). Згідно п.п. 3.3.8. кредитного договору, позичальник зобов'язаний достроково повернути кредит та сплатити проценти за користування ним на письмову вимогу банку у випадках передбачених цим договором та договором/ми застави, укладеним/и із позичальником (майновим поручителем) (а.с. 4 зворот). У відповідності до п.п. 4.1. кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості (а.с. 5). Крім того, пунктом 5.4. кредитного договору передбачено, що зобов'язання по цьому договору можуть бути виконані третьою особою, в тому числі, поручителем, правонаступником без попередньої згоди позичальника (а.с. 5). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання, у зв?язку з чим утворилася значна заборгованість по кредитному договору. Станом на 11.11.2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором становить 20 196,76 доларів США, що в національній валюті становить - 318 530,42 грн. (з яких: прострочена кредитна заборгованість - 8 237,11 дол. США, що еквівалентно - 129 910,45 грн., поточна кредитна заборгованість - 1 522,00 дол. США, що еквівалентно - 24 004,01 грн., прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 3 242,87 дол. США, що еквівалентно - 51 144,48 грн., поточна заборгованість за нарахованими процентами - 144,49 дол. США, що еквівалентно - 2 278,80 грн., пеня - 7 050,29 дол. США, що еквівалентно - 111 192,67 грн.) ( а.с. 144-152). Відповідно до ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. В забезпечення виконання відповідачем [PERSON], зобов'язань за кредитним договором 01.09.2010 року укладено окремі договори поруки з [PERSON] (договір поруки №1), та з [PERSON] (договір поруки №2), відповідно до умов яких останні поручалися перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання [PERSON] усіх її зобов'язань за кредитним договором №0505/08/22-Anewv від 25.06.2008 року (а.с.8-13). Отже, відповідачі [PERSON], [PERSON] несуть солідарний обов'язок перед позивачем за невиконання [PERSON] умов кредитного договору. В даному випадку передбачених ст.559 ЦК України підстав для припинення поруки відповідачів [PERSON], [PERSON] суд не вбачає. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі - Постанова ПВССУ №5), якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Із листів банку від 05.08.2014 року (а.с.15-17), адресованих відповідачам, вбачається, що позивачем направлялася вимога щодо погашення усього боргу по кредитному договору і до суду позивач звернувся з даним позовом 03.12.2014 року, а тому з врахуванням вищезазначеної правової позиції, порука [PERSON], [PERSON] в даному випадку не припинена. Крім того, будь-які зміни до кредитного договору не вносилися, що у свою чергу не потребувало відповідного погодження поручителів. Отже, відповідач [PERSON] істотно порушила вимоги ст. ст. 526, 527, 530, 536, 549, 550, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, умови кредитного договору, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, а тому [PERSON], [PERSON], [PERSON] зобов?язані погасити перед банком наявну заборгованість по кредитному договору. При цьому суд вважає безпідставними доводи представника відповідача [PERSON] щодо обов?язку лише відповідача [PERSON] сплачувати платежі по кредитному договору у зв?язку із фактичним використанням автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. [NUMBER], що засвідчене актом від 05.09.2011 року (а.с.61). В даному випадку вказаний акт від 05.09.2011 року не створює жодних правових наслідків для сторін, так як, не являється частиною кредитного договору №№0505/08/22-Anewv від 25.06.2008 року або договорів поруки №№1, 2 від 01.09.2010 року, які в даному випадку належним чином врегульовують спірні правовідносини та визначають права та обов?язки сторін. Посилання представника відповідача [PERSON] щодо порушення банком процедури перерахування коштів на рахунок продавця автомобіля ТзОВ «Автоцентр Захід» в даному випадку не мають правового значення для вирішення спору між сторонами. Зокрема, відповідач [PERSON] 25.06.2008 року отримала на підставі зави про видачу готівки №19866 кошти в сумі 16 190 доларів США, що в національній валюті становило 78 516,64 грн. (а.с.14), які в подальшому були використанні для купівлі у ТзОВ «Автоцентр Захід» автомобіля «Мітсубіші», д.н.з. [NUMBER] за ціною 87 300 грн. (а.с.113-118). Доводи представника відповідача [PERSON] щодо неправомірності конвертації банком отриманих кредитних коштів із доларів США в національну валюту суд також вважає безпідставними, так як договором купівлі-продажу автомобіля від 18.06.2008 року (а.с.116-118) встановлено обов'язок проведення розрахунків за товар саме у національній валюті. У заяві на видачу готівки №19866 вказано, що надані [PERSON] кредитні кошти в розмірі 16 190 доларів США відразу були конвертовані у національну валюту в розмірі 78 516,64 грн. для подальшої оплати вартості автомобіля у відповідності до вимог ст.533 ЦК України (а.с.14). Крім того, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтвердила факт перерахування коштів в сумі 78 570 грн. на рахунок ТзОВ «Автоцентр Захід» саме в інтересах свого довірителя [PERSON] для оплати вартості автомобіля, а також факт часткової сплати її довірителем періодичних платежів по кредитному договору. Факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля 18.06.2008 року та реєстрація за [PERSON] права власності на вказаний автомобіль 24.06.2008 року, тобто раніше укладення кредитного договору, в даному випадку не впливає на підставність вимог банку, так як згідно умов п.п.п.4.1., 4.5., 5.2. договору купівлі-продажу автомобіля (а.с.116), оплата вартості товару може відбуватися частинами і приймання автомобіля відбувається шляхом підписання відповідного акту прийому-передачі товару. Згідно акту приймання-передачі, автомобіль «Мітсубіші» був переданий [PERSON] 25.06.2008 року (а.с.118), тобто у день отримання кредитних коштів для купівлі транспортного засобу, які того ж дня були перераховані продавцю автомобіля ТзОВ «Автоцентр Захід» (а.с.154), що відповідає вимогам п.п.1.1. кредитного договору. Заперечуючи проти позову, представник відповідача [PERSON] вказувала також на те, що при наданні банком та отриманні [PERSON] кредиту у доларах США, здійснення платежів по виконанню договору в іноземній валюті, порушено норми цивільного законодавства і банк не мав права укладати з її довірителем кредитну угоду в іноземній валюті без відповідної індивідуальної ліцензії, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Банківською ліцензією №62, виданою АКБ «Форум», зареєстрованому Національним банком України 03.12.2001 року та дозволом №62-3, виданого Національним банком України 10.06.2005 року банку надано право на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.99-102). Пунктами 10, 11 Постанови ПВССУ №5 роз?яснено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Отже, в даному випадку, на час укладення кредитного договору та видачі позивачу кредитних коштів, банк на підставі генеральної ліцензії мав право на здійснення кредитування в іноземній валюті. Доводи відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] про те, що [PERSON] не отримувала кредитних коштів спростовуються дослідженими судом письмовими доказами, зокрема, заявою на видачу готівки №19866 від 25.06.2008 рок (а.с.14), фактичними оплатами відповідачем протягом тривалого часу кредитних платежів на користь банку, що підтверджуються відповідними виписками з рахунку (а.с.75-98). Суд також враховує ту обставину, що факт внесення платежів від імені [PERSON] без її попередньої згоди передбачений умовами п.п.5.4. кредитного договору, а тому доводи представника відповідача [PERSON] про те, що погашення кредиту неправомірно могло відбуватися без відома [PERSON] не ґрунтуються на умовах кредитного договору (а.с.5). При цьому суд також враховує ту обставину, що відповідачем [PERSON] протягом тривалого часу добросовісно виконувалися умови кредитного договору та вносилися періодичні платежі для погашення кредиту, а також придбано автомобіль саме за кредитні кошти, отримані від банку, що свідчить про фактичне схвалення [PERSON] умов кредитного договору, так як відбулося реальне настання правових наслідків, які встановлені зазначеним правочином. Крім того, законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Зазначені висновки щодо подібних правовідносин викладені у постанові Верховного Суду України від 11.07.2012 року у справі № 6-63 сц 12 (рішення № 25300186 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яка згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах. З цих підстав суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] про фактичне не укладення між сторонами кредитного договору. Проте, в даному випадку сума боргу, вказана банком у позовній заяві, підлягає до стягнення з відповідачів лише частково, виходячи з наступного. За змістом ст.257, ч.2 ст.258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а спеціальна позовна давність в один рік встановлюється до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] подала суду заяву про застосування строків позовної давності і в судовому засіданні її представник [PERSON] просила суд з цих підстав відмовити в позові банку в частині вимог, що заявлені поза межами строку позовної давності (а.с.62). Заперечуючи проти цієї обставини, представник позивача вказав, що відповідач [PERSON], вчиняла дії щодо погашення боргу по тілу кредиту та відсоткам, що у відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України перериває перебіг позовної давності щодо всіх вимог банку. Згідно з правової позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Дана постанова Верховного Суду України згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах. Роз'яснення застосування ст.264 ЦК України щодо переривання терміну позовної давності щодо різних вимог кредитора в контексті спірних правовідносин надано у постанові №10 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова Пленуму ВГСУ). На підставі ч.8 ст.8 ЦПК України суд вважає за можливим застосувати роз'яснення, викладені у Постанові Пленуму ВГСУ. Зокрема, за змістом п.п.4.4.1. Постанови Пленуму ВГСУ, визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності. Отже, в врахуванням вищезазначених правових позицій, суд вважає, що сплата відповідачем [PERSON] з 25.06.2009 року по 31.05.2011 року основного боргу та відсотків з 25.06.2009 року по 01.03.2012 року, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за вимогами банку щодо кожного періодичного платежу окремо, в тому числі і щодо неустойки. Тому суд приходить до висновку про необхідність застосування строків позовної давності щодо кожного періодичного платежу окремо, так як представником позивача не наведено суду підстав для поновлення банку строку для звернення до суду із позовними вимогами, заявленими поза межами строку позовної давності. В даному випадку позивач звернувся до суду із даним позовом 03.12.2014 року (а.с.23), а тому строк позовної давності щодо вимог банку про стягнення пені починається з 03.12.2013 року, а щодо стягнення боргу по тілу кредиту та відсоткам - з 03.12.2011 року. Отже, з врахуванням наведених у розрахунках банку періодичних платежів (а.с.48, 144-152), до задоволення підлягають вимоги позивача щодо стягнення пені за період з 03.12.2013 року по 03.11.2014 року у розмірі 1222,05 доларів США (817,17 доларів США сума пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту + 404,88 доларів США сума пені за несвоєчасне повернення відсотків), що в національній валюті станом на 25.03.2015 року становить 28 458,91 грн. (а.с.147, 151). В решті вимоги банку в цій частині не підлягають до задоволення, так як вони пред'явлені поза межами річного строку позовної давності. Вимоги банку щодо стягнення простроченої заборгованості по тілу кредиту з врахуванням визначеного ст..257 ЦК України строку, підлягають до задоволення частково за період з 03.12.011 року по 30.10.2014 року (а.с.145, 146) на суму 6755 доларів США, що в національній валюті станом на 25.03.2015 року становить 157 309,39 грн. В решті позовні вимоги банку щодо стягнення інших сум заборгованості суд вважає підставними, оскільки, банком не пропущено строки звернення до суду із цими вимогами (а.с.48, 144-152). При цьому суд на підставі вимог ст. 11 ЦПК України бере до уваги доводи представника позивача про те, що банк не ставить вимогу про стягнення з відповідачів штрафу у розмірі 5000 грн., що визначений у розрахунку боргу (а.с.152), а також про необхідність стягнення боргу за офіційним курсом валюту НБУ станом на 25.03.2015 року. На час розгляду справи судом (25.03.2015 року) згідно даних офіційного сайту НБУ визначено курс валют долар США/гривня, що існував станом на 14 год. 24.03.2015 року - 23,287844 грн. за 1 долар США. З врахуванням вищевикладених висновків суду, розмір заборгованості відповідачів по кредитному договору в даному випадку становить 12 886,41 доларів США 41 центи, що в національній валюті за курсом валют НБУ станом на 25.03.2015 року становить 300 096,71 грн. (з яких: прострочена кредитна заборгованість - 6755 дол. США, що еквівалентно - 157 309,39 грн., поточна кредитна заборгованість - 1 522,00 дол. США, що еквівалентно - 35 444,10 грн., прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 3 242,87 дол. США, що еквівалентно - 75 519,45 грн., поточна заборгованість за нарахованими процентами - 144,49 дол. США, що еквівалентно - 3364,86 грн., пеня - 1222,05 дол. США, що еквівалентно - 28 458,91 грн.). Визначаючи саме таку суму боргу, що підлягає стягненню з відповідачів, суд виходить з того, що останніми не надано суду жодних доказів невідповідності наданих банком сум розрахунків шляхом проведення належних письмових контр-розрахунків, а тому суд погоджується із вказаними розрахунками банку (а.с.48, 144-152). Доводи представника відповідача [PERSON], що реальна відсоткова ставка за кредитним договором становить 14,4 % річних, не ґрунтується на умовах кредитного договору та спростовується наданими банком розрахунками сум кредитної заборгованості. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову на суму 12 886,41 доларів США, що в національній валюті за курсом валют НБУ станом на 25.03.2015 року становить 300 096,71 грн. та стягнення з відповідачів в дохід держави судового збору в розмірі 3000,96 грн. по 1000,32 грн. з кожного.

Outcome: partial