Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що 18.07.2008 року між АТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0317/0708/45-025, відповідно до умов якого банк надав останній кредит на споживчі потреби в сумі 65000 доларів США, на строк до 18.07.2038 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,9% річних. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором 18.07.2008 року між АТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №0317/0708/45-025-Z-1, відповідно до якого [PERSON] було передано в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Також 18.07.2008 року між АТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними між АТ «Сведбанк» та [PERSON] Посилаючись на те, що остання свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, в звязку з чим станом на 14.07.2015 року виникла заборгованість в сумі 1642277 грн. 01 коп., що складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 1382323 грн. 28 коп., заборгованості по відсотках в сумі 207229 грн. 99 коп., пені в сумі 49594 грн. 42 коп., 3% річних від простроченої суми заборгованості по тілу кредиту та відсотках в сумі 203 грн. 52 коп. та 2925 грн. 80 коп., позивач в рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором просив звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], визнавши право власності на останню за ПАТ «Дельта Банк». В призначене судове засідання представник позивача не зявився. В наданому клопотанні просив розглядати справу без його участі. Відповідачка та її представник, будучі повідомленими належним чином, до суду повторно не зявились, про причини своєї неявки не повідомили. В звязку з цим, а також з огляду на подане представником позивача клопотання в порядку ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності сторін. Перевіривши викладені в позовній заяві доводи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18.07.2008 року між АТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0317/0708/45-025, відповідно до умов якого банк надав останній кредит на споживчі потреби в сумі 65000 доларів США, на строк до 18.07.2038 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,9% річних. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором 18.07.2008 року між АТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №0317/0708/45-025-Z-1, відповідно до якого [PERSON] було передано в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS]. 18.07.2008 року між АТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними між АТ «Сведбанк» та [PERSON] Згідно наданого до позовної заяви розрахунку, станом на 14.07.2015 року за кредитним договором існує прострочена заборгованість по тілу кредиту в сумі 12954 грн. 22 коп. та за відсотками в сумі 193660 грн. 34 коп. З огляду на це, посилаючись на умови укладеного кредитного договору та договору іпотеки, норми Закону України «Про іпотеку», позивач просив в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 1642277 грн. 01 коп., що складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 1382323 грн. 28 коп., заборгованості по відсотках в сумі 207229 грн. 99 коп., пені в сумі 49594 грн. 42 коп., 3% річних від простроченої суми заборгованості по тілу кредиту та відсотках в сумі 203 грн. 52 коп. та 2925 грн. 80 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], визнавши право власності на останню за ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Частиною другою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст.39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335,376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідні висновки щодо застосування норм права, які в силу ст.360-7 ЦПК України, підлягають обовязковому врахуванню судами, наведені, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15, постанові від 02.11.2016 року у справі №6-2457цс16. Згідно п.п.12.1,12.2,12.3, пп.12.3.1,12.3.2 укладеного між сторонами іпотечного договору №0317/0708/45-025-Z-1 від 18.07.2008 року, було визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення таких вимог шляхом передачі права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю та реєстрації права власності; а також продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Таким чином, відповідно до наведених вище умов іпотечного договору вбачається, що сторони у відповідності до ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» згідно з застереженнями у іпотечному договорі обрали позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є застереженням в іпотечному договорі щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому суд також враховує, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про неможливість реалізації своїх прав, як іпотекодержателя, на набуття права власності на предмет іпотеки у зазначеному вище порядку. Також стороною позивача суду не представлено доказів, щодо дотримання ним процедури, встановленої п.11 іпотечного договору стосовно направлення відповідачці вимоги про усунення порушень з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання; доказів щодо дати направлення відповідної вимоги або дати її особистого отримання іпотекодавцем, з привязкою до яких в п.11 іпотечного договору сторонами визначено початок перебігу тридцяти денного строку, зі спливом якого іпотекодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет іпотеки. В звязку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності в судовому порядку не ґрунтуються на умовах укладеного між сторонами іпотечного договору та положеннях Закону України «Про іпотеку», не підтверджені належними доказами в частині дотримання банком умов п.11 іпотечного договору та набуття права на звернення стягнення на предмет іпотеки, а також в частині неможливості реалізації такого права відповідно до застереження в іпотечному договорі в позасудовому порядку. Окрім цього, суд враховує, що відповідно до ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. З огляду на вказану норму закону, відповідний порядок щодо визначення вартості предмету іпотеки на час звернення стягнення субєктом оціночної діяльності, було визначено сторонами і в п.12.3.1 договору іпотеки. Разом з тим, позивачем суду не надано доказів щодо вартості предмету іпотеки на момент розгляду справи, визначеної в передбаченому законом порядку та не заявлялось відповідних клопотань про витребування таких доказів, призначення відповідних експертиз і під час розгляду справи, що з огляду на положення ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» та з урахуванням того, що предметом позову є звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок забезпечення виконання грошових зобовязань (стягнення заборгованості за кредитним договором) також є підставою для відмови в задоволенні позову. В звязку з відмовою в задоволенні позову та звільнення позивача від сплати судового збору в силу закону, судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed