Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового приміщення та повернення понесених судових витрат по справі. У позовній заяві зазначено, що 22.02.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №IFUOG50000003610 за умовами якого надано кредит у розмірі 75 750 грн. (в подальшому переведено на валютний кредит в доларах США в сумі 14 947.28 доларів США) зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення 22.02.2023 року. З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання, що виникло на підстав кредитного договору, 22.02.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір іпотеки. Станом на 17.02.2014 року позичальник заборгував кредитору 36687.57 доларів США, що за курсом НБУ 8.64 складає 316980.65 грн. У звязку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, позивач надіслав відповідачу повідомлення-вимогу про порушення забезпеченого іпотекою зобовязання за кредитним договором, які залишені останнім без задоволення та без відповіді. Тому в силу приписів ст..33 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки іпотекодержатель ставить вимогу дострокового погашення боргу та в рахунок цього провести звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізацію його шляхом укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Уточнивши позовні вимоги, просить суд встановити початкову ціну продажу предмету іпотеки за ціною за ринковою вартістю визначеною субєктом оціночної діяльності на час реалізації предмета іпотеки. Одночасно з зверненням стягнення на предмет іпотеки, позивач просив винести рішення про виселення мешканців з квартири, що підлягає реалізації. Заочним рішенням від 20.10.2014 року позов було задоволено частково, однак ухвалою від 27.05.2014 року заочне рішення було скасовано і справу призначено до розгляду. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі та в подальшому просив проводити слухання справи без участі представника Після скасування заочного рішення відповідач в судове засідання 21.07.2015 року (заява на відкладення), 02.09.2015 року (заява на відкладення), 15.10.2015 року (заява на відкладення) не зявився, а тому суд вважав за можливе завершити розгляд справи без участі відповідача чи його представника з врахуванням обставин позиції відповідача, викладеній у заяві про перегляд заочного рішення. При цьому суд вважає, що такі клопотання відповідача є фактом затягування розгляду даної справи та неналежне виконання процесуальних обовязків сторони щодо участі у даній справі), не надавши письмові заперечення щодо позовних вимог, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що позов надійшов до суду ще в лютому 2014 року, відповідач про причини особистої неявки суд не повідомив, заперечення не подав, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.02.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №IFUOG50000003610 за умовами якого надано кредит у розмірі 75 750 грн. зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення 22.02.2023 року (а.с.12-14). В подальшому сторонами переведено гривневий кредит на валютний кредит в доларах США в сумі 14 957.28 доларів США зі сплатою 1.17% на місяць, згідно додаткової угоди від 24.09.2008р.(а.с.15-17) та підписана додаткова угода №2 від 23.11.2009р. щодо реструктуризації простроченої заборгованості в сумі 87 451.68 доларів США зі сплатою 1.08% на місяць (а.с.18). Даними договірними відносинами обумовлено дату щомісячного внеску позичальником 22 число місяця, право кредитора зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту та інших нарахувань при виникненні певних подій зазначених в п.2.3.3 договору, шляхом направлення повідомлення, із зазначенням строку що настав. Згідно ст..14 ЦК України цивільні обовязки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Станом на 17.02.2014 року позичальник заборгував кредитору 36687.57 доларів США, що за курсом НБУ 8.64 складає 316980.65 грн., з яких: 18277.53 доларів США тіло кредиту, 8109.27 доларів США % за користування кредитом, 572.37 доларів США по комісії, 7953.82 доларів США (68 721 грн.) пеня за невиконання зобовязань за договором, та штрафні санкції 28.94 доларів США і 1745.65 доларів США, згідно поданого розрахунку (а.с.6-8). Однак, суд перевіряючи правильність нарахування заборгованості, вважає, що сума заборгованості становить 26386.8 доларів США, що еквівалентно 227 981.95 грн. (з яких: 18277.53 доларів США тіло кредиту, 8109.27 доларів США % за користування кредитом), а також 68 721 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязань договору, враховуючи таке. Пунктом 8.1 додаткової угоди та п.1 додаткової угоди №2 передбачено відсоткову ставку 14.04% річних та 12.96% річних з 23.11.2009 року відповідно, розмір пені передбачено п.8.4 додаткової угоди, тому нарахування відсотків відповідає умовам договору. Щодо нарахування пені та штрафних санкцій, то відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, просив застосувати строки позовної давності. Так, за вимогами п.5.4, 5.5 додаткової угоди до кредитного договору, укладеної 24.09.2008 року (договір в новій редакції)нарахування неустойки здійснюється протягом 3 років, з дня, коли відповідне зобовязання повинно бути виконано позичальником, а термін позовної давності по вимогах стягнення кредиту, процентів, неустойки 5 років. Отже, останній платіж відповідач здійснив 24.09.2010 року, а тому з 22 числа наступного місяця (22.10.2010 року) вважається початком строку порушення права позивача за невиконання відповідачем своїх зобовязань. Нарахування пені та штрафу повинно би здійснюватися за договірними відносинами до 22.10.2013 року (а стягнення за позовною давністю до 22.10.2015 року). Як вбачається з розрахунку поданого позивачем, станом на 22.10.2013 року заборгованість по пені 8431,42 доларів США, однак у вимогах позову позивач самостійно списав (зменшив) розмір боргу по пені до 7953,82 доларів США, що еквівалентно 68721 грн ( з розрахунку курсу, що застосований позивачем). Тому пеня підлягає стагненню, незважаючи на подання заяви про строки позовної давності, оскільки розмір пені зменшено позивачем в межах строку позовної давності. А тому, оскільки стягнення пені передбачено в гривневому еквіваленті (п.5.2 договору від 24.09.2008 року), тому підлягає стягненню саме така сума пені у гривнях. Що стосується нарахування позивачем комісії в розмірі 572.37 доларів США та штрафні санкції (фіксована частина) 28.94 доларів США і 1745.65 доларів США (процентна складова), то умовами кредитного договору не передбачено самий розмір сплати комісії та відповідальність сторін щодо сплати штрафних санкцій(фіксована частина, процентна складова). Тому суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог в частині даної заборгованості. З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання, що виникло на підстав кредитного договору, 25.02.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір іпотеки №IFUOG40000003610, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №133 (а.с.21-22). Предметом іпотеки є нерухоме майно квартира під №2а, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.Чорновола, буд.20а, загальною площею 102.4 м.кв., житловою площею 48.5 м.кв., що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 22.02.2008 р., що зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 25.02.2008 року за №6017/131, реєстраційний номер1768633, вартістю 259290 грн., заставною вартістю 505000грн.. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За вимогами ст..1054, 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. У звязку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав відповідачу 04.11.2013 року повідомлення-вимогу про повернення заборгованості суми кредиту та всіх платежів в 30-денний термін з дня отримання вимоги (а.с.10-11), і в разі невиконання вимоги іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке залишено останніми без задоволення та без відповіді. Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання своїх зобов'язань позичальником [PERSON] щодо сплати кредиту, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, яке належить відповідачу-іпотекодавцю. Відповідно до ст..39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст.38 цього Закону. Позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, такий порядок звернення стягнення нерухомого майна закону не суперечить, та передбачений п.4.3 іпотечного договору, а тому суд приходить до висновку про те, що ця вимога позивача підлягає задоволенню. Враховуючи вимоги ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Що стосується позовної вимоги на примусове виселення відповідача та інших осіб з житлового приміщення, то п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 3940 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. При цьому, з урахуванням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» при вимозі на виселення необхідно враховувати дані норми. Як вбачається з позовних вимог, окрім того позивачем не уточнено хто проживає та зареєстрований в спірній квартирі, а тому ці вимоги позивача, що стосується і інших осіб (невизначене коло) не підлягають до задоволення. Пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, позивачем не надано суду. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 14, 15, 16, 526, 530, 589-592, 610-612, 1049-1050, 1054 ЦК України, ст..33-40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial