Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ «КБ «Приватбанк») 22 серпня 2014 року звернулося до суду із зазначеним позовом, з урахуванням уточнень посилається на те, що 19 липня 2005 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» і відповідачем - [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 30 000 грн. з кінцевим терміном повернення цих коштів 18 липня 2025 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 21 липня 2005 року, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок та господарські споруди, що розташовані на за адресою: [ADDRESS]. Свої грошові зобов'язання [PERSON] належним чином не виконує, у зв'язку із чим виникла заборгованість в розмірі 147 894 грн. 02 коп. У зв'язку із виникненням заборгованості за кредитним договором позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме будинок площею 63,70 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], виселити відповідачів та інших осіб із вказаної квартири, стягнути з відповідачів судові витрати. 31 березня 2015 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. [PERSON] в позові посилається на те, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 21 липня 2005 року, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок та господарські споруди, що розташовані на за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] зазначає, що в договорі іпотеки зазначено, що власником майна є [PERSON] На сьогоднішній день власником домоволодіння, що розташоване на за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] 21 липня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване на за адресою: [ADDRESS]. Однак з невідомих обставин [PERSON] договір купівлі-продажу домоволодіння не зареєструвала в органах БТІ. Оскільки на сьогоднішній день договір купівлі-продажу домоволодіння не зареєстровано, він не є вчиненим та не створює для сторін прав та обов'язків. Тобто [PERSON] не набула права власності на нерухоме майно, а отже не мала права ним розпоряджатися, зокрема передавати його в іпотеку. На підставі наведеного, [PERSON] прохає суд визнати недійсним договір іпотеки № DNM0GF00003980 від 21 липня 2005 року, укладений між [PERSON] та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» -. 31 березня 2015 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа - орган опіки та піклування при виконкомі Олександрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання договору іпотеки недійсним. [PERSON] в позові посилається на те, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 21 липня 2005 року, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок та господарські споруди, що розташовані на за адресою: [ADDRESS]. Однак договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку органом опіки та піклування. У будинку який є предметом застави за договором іпотеки на час укладення договору проживали і проживають на даний час неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Оскільки батьки не можуть вчиняти правочини щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти без дозволу органу опіки та піклування, [PERSON] прохає визнати вказаний договір недійсним. Представник позивача (відповідача) ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачі (позивачі) в судове засідання не з'явилися. Представник відповідача (позивача) [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти первісних позовних вимог, зазначивши, що позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того, підтримав зустрічні позовні вимоги, зазначивши, що договір іпотеки укладений в порушення вимог законодавства, без надання дозволу органу опіки та піклування. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Олександрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився. Раніше в судовому засіданні пояснив, що діти [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS]. Звернення щодо надання дозволу на укладення договору іпотеки щодо домоволодіння до сільської ради не надходили. Вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно відмовити, задовольнивши позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] за наступних підстав. Судом встановлено, що 19 липня 2005 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» і відповідачем - [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 30 000 грн. з кінцевим терміном повернення цих коштів 18 липня 2025 року (т. 1 а. с. 17-18). За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 21 липня 2005 року, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку банку житловий будинок та господарські споруди, що розташовані на за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 22-23). Свої грошові зобов'язання [PERSON] належним чином не виконала, у зв'язку із чим виникла заборгованість за кредитним договором та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2011 року, стягнуто заборгованість за кредитним договором (а. с. 211-212). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У зв'язку із наведеним, суд дійшов висновку про те, що позивач про порушення свого права, а саме неналежного виконання умов кредитного договору дізнався 23.06.2009 року, звернувшись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із вимогою щодо стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором, де позов 24.05.2011 року було частково задоволено. Оскільки право на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає з моменту неналежного виконання умов кредитного договору, тому початок строку позовної давності за цією вимогою необхідно обчислювати з 23.06.2009 року. Оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» із позовом про стягнення звернення на предмет іпотеки звернулась до суду поза межами позовної давності, а саме 22.08.2014 року та у заяві представника відповідачів від 31.03.2015 року міститься прохання про застосування строків позовної давності, у зв'язку із чим вказані обставини є підставою для відмови в позові. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. У відповідності до ч. 3 ст. 640 ЦК України (станом на 21.07.2005 року), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. 21 липня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване на за адресою: [ADDRESS] (а. с. 24). Вказане домоволодіння було предметом іпотеки за відповідним договором укладеним між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] Договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, відповідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України (станом на 21.07.2005 року). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, домоволодіння за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON] (а. с. 67-68). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (станом на 21.07.2005 року) , предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Судом встановлено, що укладення [PERSON] договору іпотеки, на підставі якого ПАТ КБ «Приватбанк» передано житловий будинок, що належав [PERSON] порушило її право власності на вказане домоволодіння, оскільки це об'єкт нерухомого майна не міг бути переданий в іпотеку. У зв'язку із тим, що за спірним договором іпотеки передано житловий будинок, який не належав іпотекодавцю, то договір іпотеки від 21 липня 2005 року укладений ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] підлягає визнанню недійсним. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (станом на 21.07.2005 року) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (станом на 21.07.2005 року) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» (станом на 21.07.2005 року) іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (станом на 21.07.2005 року) в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (станом на 21.07.2005 року) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Виходячи з довідки Олександрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області та пояснень представника сільської ради вбачається, що неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] весь час зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] (а. с. 79). Оскільки договір іпотеки домоволодіння укладений без відповідного дозволу органу опіки та піклування, чим було порушено право неповнолітніх на житло, у зв'язку із чим договір іпотеки від 21 липня 2005 року укладений ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] вважається недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved