Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовну заяву мотивовано тим, що 12.06.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №MKR7GK00000254, згідно якого Позичальник отримав кредит у розмірі 36500 дол.США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,84,0% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 12.06.2027 року, та зобов'язався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками, винагороду на умовах, передбачених цим Договором. Взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та відсотків за його користування Позичальник належним чином не виконує і станом на 09.02.2016 року заборгованість по кредиту складає 201523,94 дол.США, з яких: 47864,23 дол.США - заборгованість по кредиту; 48340,40 дол.США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 7360,43 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 97958,88 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Згідно прохальної частини позовної заяви позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Банку заборгованість за кредитним договором №MKR7GK00000254 від 12.06.2007 року у розмірі 115964,44 дол.США, що за курсом 25,87 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ станом на 09.02.2016 року еквівалентно 3000000,06 грн., з яких: 47864,23 дол.США - заборгованість по кредиту; 48340,40 дол.США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 7360,43 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 12399,38 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. У процесі розгляду справи представник позивача подав до суду уточнюючу позовну заяву, відповідно до якої просить від цієї суми заборгованості, що становить 201523,94 дол.США відняти суму, яка була задоволена рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2011 року по справі №2п-3300/11 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, яка становила 428826,85 грн., з розрахунку: 46384,33 дол. США - заборгованість по кредиту; 3603,16 дол.США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 465,85 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 472,40 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 21609,36 грн. - штрафні санкції. Різниця становить 150598,20 дол.США. Позивач вказує, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, позивач визначає суму заборгованості, яка підлягає стягненню в розмірі 115964,42 дол.США, що за курсом 25,87 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ станом на 09.02.2016 року еквівалентно 2999999,55 грн., яка складається з наступного: 1479,90 дол. США - заборгованість по кредиту; 44737,24 дол.США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 6894,58 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 62852,70 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити повністю, стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 115964,42 дол.США, що еквівалентно 2999999,55 грн., а також понесені позивачем судові витрати в розмірі 3654,00 грн. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, застосувавши строк позовної давності до заявлених Банком вимог. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи, матеріали цивільної справи №2-3300/11, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. За приписом ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, засада змагальності у цивільному процесі є засадою особистої автономії сторін у цивільному процесі. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без волі на те суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №MKR7GK00000254, згідно якого останній отримав кредит у вигляді неповоротної кредитної лінії в розмірі 36500 дол. США - на купівлю квартири, а також 7821,49 дол.США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3 та 2.2.7., на строк по 11.06.2027 року, із сплатою за його користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту 3 % від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав Позичальнику [PERSON] кредит у розмірі, встановленому Договором, що підтверджується заявою на видачу готівки №1 від 13.06.2007 року. Згідно умов Кредитного договору Позичальник взяв на себе зобов'язання повертати кредит та відсотки за його користування, сплатити винагороду (комісію) в строк та в порядку, встановленому договором, а саме щомісячно починаючи з наступного місяця в період сплати, а саме з 15 по 20 число кожного місяця, Позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 430,57 дол.США для погашення заборгованості за договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (п.7.1 Договору). Пунктом 7.4 Кредитного договору визначено, що згідно ст.212 ЦК України при порушенні Позичальником зобов'язання по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,16% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до п.4.1 Кредитного договору при порушенні Позичальником зобов'язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного Договору Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. 24 квітня 2008 року між ПриватБанк та [PERSON] була укладена Додаткова угода №1 до Кредитного договору №MKR7GK00000254 від 12.06.2007 року, за умовами якого пункт 7.1 кредитного договору викладено в наступній редакції: «Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 12 червня 2007 року по 11 червня 2027 року, включно, у вигляді неповоротної лінії у розмірі 46500,00 дол.США на наступні цілі: купівлю 2-х кімнатної квартири, а також у розмірі 10010,00 дол.США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3% одноразово, щомісяця в Період сплати 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з «15» по «20» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинен надати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 549,29 дол.США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. У разі порушення вищевказаних термінів оплати (окрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, Позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів». Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. В порушення умов Договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України Позичальник [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконує, не здійснює погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Судом встановлено, що у зв'язку із неналежним виконанням Позичальником взятих на себе зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за його користування та винагороди, у квітні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2011 року у справі №2-3300/11 збільшений позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №MKR7GK00000254 від 12.06.2007 року у розмірі 428826,85 грн. З розрахунку заборгованості Позичальника [PERSON] слідує, що сума заборгованості за кредитом, яка стягнута за судовим рішення, станом на 16.11.2009 року складає 50925,74 дол.США, що за офіційним курсом НБУ становить 407217,49 грн., з яких: 46384,33 дол. США - заборгованість по кредиту; 3603,16 дол.США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 465,85 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 472,40 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також згідно п.5.4 договору 21609,36 грн. - судові витрати/штрафні санкції. Вказане судове рішення набрало законної сили, а тому встановлені ним обставини у відповідності до ч.2 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. На момент розгляду справи судове рішення Позичальником (Боржником) [PERSON] не виконано, заборгованість по кредиту за кредитним договором №MKR7GK00000254 від 12.06.2007 року не погашена. Згідно роз'яснень, що містяться в п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Представник відповідача по вказаній справі просить застосувати до заявлених Банком позовних вимог строк позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Частиною 1 статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені). Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. За змістом частин 1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 02 листопада 2016 року № 6-1174цс16, від 09 листопада 2016 року № 6-2251цс16, від 16 листопада 2016 року №6-900цс16, які відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до умов кредитного договору №MKR7GK00000254 від 12.06.2007 року (із врахуванням додаткової угоди №1 від 24.04.2008 року) Позичальник [PERSON] отримав кредит у розмірі 46500 дол.США на строк по 11 червня 2027 року та зобов'язався погашати заборгованість за кредитом щомісячно в період сплати з «15» по «20» число кожного місяця, надавши Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 549,29 дол.США для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках та винагороди. Тобто, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання Позичальником (боржником) окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок Позичальника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами кредитного договору погашення кредиту повинно здійснюватись рівними частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14 та від 18 червня 2014 року №6-61цс14. Судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором №MKR7GK00000254 від 12.06.2007 року Позичальником [PERSON] здійснено 23.06.2009 року. ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору звернулась 02.04.2009 року і рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2011 року позов задоволено, стягнуто з [PERSON] заборгованість, яка станом на 16.11.2009 року складає 428826,85 грн. Після ухвалення судового рішення боржником жодних дій щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом чи винагороди (комісії) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вчинено не було. Повторно з позовною заявою Банк звернувся 22.02.2016 року. Згідно розрахунку заборгованість Позичальника [PERSON] за Кредитним договором №MKR7GK00000254 від 12.06.2007 року (із змінами згідно Додаткової угоди №1 від 24.04.2008 року) становить 115964,44 дол.США, що за курсом 25,87 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ станом на 09.02.2016 року еквівалентно 3000000,06 грн., з яких: 47864,23 дол.США - заборгованість по кредиту; 48340,40 дол.США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 7360,43 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 12399,38 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. У процесі розгляду справи представник позивача уточнив розмір заборгованості за кредитним договором та, з урахуванням стягнутих рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2011 року по справі №2п-3300/11 сум, просить стягнути з Позичальника [PERSON] заборгованість за Кредитним договором №MKR7GK00000254 від 12.06.2007 року (із змінами згідно Додаткової угоди №1 від 24.04.2008 року) в розмірі 115964,42 дол.США, що за курсом 25,87 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ станом на 09.02.2016 року еквівалентно 2999999,55 грн., яка складається з наступного: 1479,90 дол. США - заборгованість по кредиту; 44737,24 дол.США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 6894,58 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 62852,70 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. При цьому, загальна сума пред'явлена Банком до стягнення з Позичальника включає й суми щомісячних прострочених платежів та суми неустойки (пені), що виникли за межами строку позовної давності. А тому суд вважає, що підстав для задоволення вимог Банку в цій частині позовних вимог немає, та приходить до висновку, що з Позичальника [PERSON] на користь Банку слід стягнути заборгованість по відсоткам та комісії за користування кредитом з урахуванням позовної давності тривалістю у три роки за період з 21.02.2013 року по 09.02.2016 року, а також пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором за період з 21.02.2015 року по 09.02.2016 року із застосуванням позовної давності в один рік, з дати звернення позивача з позовною заявою до суду. Відповідно до роз'яснень, що викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Таким чином, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №3-29гс15. Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від у справі № 6-145цс14 від 24.09.2014 року). Так, з розрахунку позивача слідує, що сума пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за Кредитним договором №MKR7GK00000254 від 12.06.2007 року при порушенні Позичальником зобов'язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного Договору Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит надається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. За правилами п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. З врахуванням вищенаведеного та положень п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, суд вважає, що пеню за несвоєчасну сплату кредиту та пеню за несвоєчасну сплату відсотків слід нарахувати в тому розмірі, яка склалася у боржника протягом одного року до звернення до суду з позовом, стягнувши таку у гривнях, згідно поданого позивачем розрахунку заборгованості. У відповідності до роз'яснень, що містяться п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Тому суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором №MKR7GK00000254 від 12.06.2007 року (із змінами згідно Додаткової угоди №1 від 24.04.2008 року): 22084,96 дол.США (48340,40 дол.США - 26255,44 дол.США) - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 21.02.2013 року по 09.02.2016 року; 3167,78 дол.США (7360,43 дол.США - 4192,65 дол.США) - заборгованість по комісії за користування кредитом за період з 21.02.2013 року по 09.02.2016 року; 698867,70 грн. (27014,60 дол.США (98308,15 дол.США -71293,55 дол.США) х 25,87 грн. за курсом НБУ станом на 09.02.2016 року) - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором за період з 21.02.2015 року по 09.02.2016 року. Загальна сума заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача, з урахуванням формулювання позовних вимог позивача, становить 25252,74 дол.США, що за курсом 25,87 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ станом на 09.02.2016 року еквівалентно 653288,38 грн. та 698867,70 грн. Вимога позивача про стягнення з Позичальника 1479,90 дол. США заборгованості по тілу кредиту до задоволення не підлягає, оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2011 року по справі №2п-3300/11 з [PERSON] вже стягнуто суму заборгованості по тілу кредиту (строкову та прострочену суму) в розмірі 46384,33 дол.США. З огляду на вищезазначені положення чинного процесуального законодавства, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачені ним судові витрати в розмірі 3654,00 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial