Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з нього на свою користь заборгованість за кредитним договором від 19 січня 2011 року № б/н у розмірі 106 000 грн. станом на 30 листопада 2016 року, яка складається із: заборгованості за кредитом - 35 005 грн. 16 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 70 994 грн. 84 коп., а також стягнути з відповідача судові витрати. На обґрунтування вимог ПАТ КБ «Приватбанк» посилалося на те, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв'язку з чим підписав заяву від 19 січня 2011 року № б/н, згідно з якою отримав кредитну картку «Універсальна». 01 квітня 2013 року [PERSON] переоформлено кредитну картку на престижну кредитну картку «Gold» та відкрито картковий рахунок, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 6 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» (далі - Умови), затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися коштами на умовах, передбачених договором та у межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав банку своєчасно грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв'язку з викладеним у відповідача утворилася заборгованість за указаним кредитним договором у розмірі 106 000 грн., яку банк просить стягнути з відповідача. ПАТ КБ «Приватбанк» подано до суду додаткові пояснення на позов, відповідно до яких указано, що з 09 березня 2011 року по 23 жовтня 2013 року [PERSON] працював у ПАТ КБ «Приватбанк» на посаді водія-інкасатора-охоронця. З 29 жовтня 2010 року відповідно до наказу № PR-2010-314 для співробітників, які займають посаду водія-інкасатора-охоронця впроваджена технологія технічного обслуговування банкоматів, терміналів, а також обов'язкова перевірка їх працездатності шляхом зняття/поповнення готівки. У подальшому, наказом від 01 грудня 2010 року № 958 впроваджена видача інкасаторам карт у формі [NUMBER] (карта касира) для проведення тестових операцій зі зняття готівки. Технологічна карта [NUMBER] (карта касира) - аналог кредитної картки, але зняття і поповнення готівки проводиться без комісії. Також у технологічній карті наведений порядок погашення заборгованості за картою касира, що передбачає у разі непогашення використаних коштів проведення списання заборгованості із зарплатної картки співробітника. У подальшому наказом від 31 січня 2012 року № СП-20212-141893 джерело погашення заборгованості за карткою касира змінено на кредитну картку співробітника. 14 лютого 2012 року [PERSON] отримав карту касира № [NUMBER] для виконання своїх службових обов'язків, а саме: для технічного обслуговування банкоматів і терміналів та перевірки їх працездатності шляхом зняття/поповнення готівки. Протягом роботи [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк» карта неодноразово перевипускалася, а саме: 28 листопада 2012 року - карта № [NUMBER]; 03 травня 2013 року - карта № [NUMBER]; 15 липня 2013 року - карта № [NUMBER]; 20 липня 2013 року - карта № [NUMBER]. З 10 червня 2013 року на карті касира систематично виникла заборгованість, яка своєчасно не погашалась (відповідно до технологічної картки продукту погашення заборгованості повинно здійснюватися протягом доби, що стало підставою для списання коштів з кредитної картки). Отже, за наведеного прикладу, станом на 09 червня 2013 року на карті відповідача [NUMBER] виникла заборгованість у розмірі 2 497 грн. 19 коп., оскільки протягом доби заборгованість не погашена. 10 червня 2013 року кошти у сумі 2 497 грн. 19 коп. списані на погашення заборгованості з кредитної картки відповідача. Щодо овердрафту, то відповідно до п. 1.1.1.52 договору овердрафту - це короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку у розмірі кредитного ліміту кредитування. Пунктом 2.1.1.12.6 договору встановлено, що за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки у розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено. Виходячи з розрахунку заборгованості та виписки за картрахунком встановлено, що овердрафт на кредитній картці відповідача виник 10 червня 2013 року у зв'язку із списанням коштів на погашення заборгованості за карткою касира № [NUMBER]. Так само необхідно визначити, що після переходу карти в овердрафт відповідач продовжував користуватися картою, а саме: проводив платежі на погашення заборгованості, а відповідно знав про перехід карти в овердрафт. Щодо правомірності списання коштів, то банк посилається на те, що відповідно до п. 1.4 Інструкції про безготівкові рахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 29 березня 2004 року, договірне списання банком з рахунку клієнта коштів без надання клієнтом платіжного доручення, може здійснюватися банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Пунктом 6.1 цієї Інструкції встановлено, що банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку у договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договір про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, необхідну банку для списання ним коштів з рахунків платника (п. 6.5). Відповідно до умов договору, а саме: п. 1.1.3.1.6 клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у випадку настання строків платежів по іншим договорам. Банк проводить списання коштів у грошовій одиниці України та іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта у сумі, що еквівалентна сумі заборгованості за договором. У судовому засіданні представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Шишелова Н.В. - позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позовні вимоги банку не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача - [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Так, у письмових заперечення відповідач та його представник посилаються на те, що дійсно 19 січня 2011 року [PERSON] подав до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» заяву про бажання отримати платіжну картку «Кредитка універсальна». Під час підписання цієї заяви сума кредиту йому не була повідомлена, розмір процентів за користування кредитом також йому ніхто не повідомив. У відділенні банку тільки пояснили, що йому буде направлено СМС-повідомлення про встановлення розміру кредиту, і щомісячно потрібно буде сплачувати суму боргу у розмірі 7 відсотків від витраченої суми і видали саму картку. Крім заяви, більше жодних документів не складалося у банку, жодних інших документів, на які посилається банк у позовній заяві, банк не представив на підпис та ознайомлення відповідачу. Копія кредитного договору [PERSON] як споживачу фінансових послуг йому не надавалося. Наданий до позову витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов і правил надання банківських послуг [PERSON] уперше побачив, коли отримав копію позовної заяви. У відділенні банку йому про наявність таких документів нічого не казали і для ознайомлення та на підпис не давали. Із тексту заяви [PERSON] від 19 січня 2011 року вбачається, що така не містить даних ні про суму кредиту, яка йому надається, ні про розмір процентів, які потрібно буде сплачувати за користування кредитом, а також умови та строк повернення кредитних коштів. Посилаючись на указані обставини, а також на положення ст. ст. 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач вважає, що кредитний договір між сторонами є неукладеним, оскільки сторонами не було погоджено усі суттєві умови, які передбачені для кредитних договорів, а саме: сума кредиту, розмір процентів, строк повернення та інше. \- Також відповідач та його представник посилаються на те, що Умови, в яких установлено позовну давність тривалістю у 5-ть років, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності, тому і з підстав пропуску позовної давності просили відмовити у задоволенні позову. Разом з тим, банк посилаючись на п. 3.1.1 та 5.4 Умов, якими визначено строк погашення процентів за кредитом щомісячними платежами за попередній місяць, а строк погашення кредиту у повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного у платіжній картці, за відсутності підпису позичальника про ознайомлення з такими Умовами, не можна вважати складовою частиною кредитного договору. Із розрахунку заборгованості, наданого банком до позову, прострочення чергових платежів за кредитом у позичальника [PERSON] виникла 28 серпня 2013 року і надалі постійно тривала та збільшувалася. Останній платіж на погашення кредиту відбувся 25 листопада 2013 року, на його кредитну картку було зараховано заробітну плату у сумі 897 грн. 31 коп., яку банк самостійно списав на погашення заборгованості за кредитом. Надалі [PERSON] не здійснював погашення боргу, оскільки не погоджувався із його розміром та сумою кредиту, на яку вказує банк, оскільки таку суму кредитних коштів, на яку посилається банк, він із кредитної картки не знімав. З наведеного, відповідач вважає, що 28 серпня 2013 року банк дізнався про порушення своїх прав, коли не отримав черговий щомісячний платіж, однак з позовом до суду звернувся лише у березні 2017 року. У подальшому, від учасників судового процесу надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, у зв'язку з чим фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, внаслідок розгляду справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Виконуючи вимоги, передбачені ст. ст. 10, 212-214 ЦПК України, суд виходить з такого. Судом установлено, що [PERSON] 19 січня 2011 року підписав анкету-заяву № 1211030000193368163 про отримання платіжної карти кредитка «Універсальна» без визначення бажаного кредитного ліміту за указаною платіжною карткою. Вказаною заявою-анкетою [PERSON] погодився з тим, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 11, 139, 140, 147, 148). Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 30 листопада 2016 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» становить 106 000 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 35 005 грн. 16 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 70 994 грн. 84 коп. (а. с. 7-10). На виконання вимог суду щодо надання банківської виписки про рух коштів за картковими рахунками банком представлено банківські виписки, які оглянуті та дослідженні судом (а. с. 73-96, 104-138). Вирішуючи питання щодо укладення кредитного договору чи ні, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента Своїм підписом відповідач підтвердив факт укладення між ним та банком договору про надання банківських послуг, факт ознайомлення і погодження з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані йому в письмовому вигляді та згоду з тим, що його заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить між ним та банком договір (а. с. 11, 139, 140, 147, 148). Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Заперечуючи проти позову, відповідач та його представник посилалися на те, що кредитний договір не укладений, оскільки сторонами у договір не погоджені усі умови, які передбачені кредитним договором, тому жодних зобов'язань перед банком не має. У справі, яка є предметом розгляду, судом установлено, що відповідач кредитний договір, що складається в т.ч. із заяви від 19 січня 2011 року та Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифами банку, підписав, у порядку, передбаченому ст. ст. 203, 215 ЦК України з вимогами про визнання кредитного договору недійсним до суду не звертався, тому у суду відсутні підстави вирішувати питання про його не укладення. З огляду на викладене, доводи сторони відповідача про не укладення кредитного договору судом не приймаються. А наведені положення закону, заява-анкета, а також Умови надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифи банку навпаки указують, що між сторонами наявний договір приєднання, який в цілому складає кредитний договір. З приводу ліміту кредитування, то суд виходить з наступного. Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки від 23 жовтня 2011 року № [NUMBER], оформленої на [PERSON], старт карткового рахунку 23 жовтня 2011 року - SAMDN52000051963073, [NUMBER], СLGS, GOLD 55+, зміна кредитного ліміту 31 жовтня 2011 року, встановлений кредитний ліміт - 6 400 грн., зміна кредитного ліміту 01 грудня 2011 року, встановлений кредитний ліміт - 6 400 грн., зміна кредитного ліміту 04 березня 2013 року, встановлений кредитний ліміт - 5 750 грн. (а. с. 10). Відповідно до довідки про зміну кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на [PERSON], договір від 04 березня 2011 року, старт карткового рахунку 04 березня 2011 року № [NUMBER], зміна кредитного ліміту 31 жовтня 2017 року, встановлений кредитний ліміт - 6 400 грн., зміна кредитного ліміту 01 грудня 2011 року, встановлений кредитний ліміт - 6 400 грн., зміна кредитного ліміту 04 березня 2013 року, встановлений кредитний ліміт - 5 750 грн. (а. с. 72). Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов, після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку представлених документів і приймає рішення про можливість установлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в любий момент (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписанням цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. У позові банк посилається на те, що відповідно до наведених положень Умов, банком встановлений кредитний ліміт у сумі 6 400 грн., а у подальшому 5 750 грн. отже, з урахуванням установлених обставин щодо підписання відповідачем заяви-анкети, в якій він погодився з Умовами банківських послуг, слід дійти висновку, що визначення кредитного ліміту банком на власний розсуд відповідає як умовам договору, так і засадам, на яких він був укладений, тому доводи відповідача щодо неузгодженого кредитного ліміту судом не приймаються, оскільки такі не підтвердженні належними доказами. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. З урахуванням наведених норм матеріального права, суд дійшов висновку, що кошти, у розмірі 5 750 грн. у межах кредитного ліміту отримані відповідачем [PERSON], у передбаченому порядку указані кошти відповідачем належним чином не повернуті, тому вимоги банку в цій частині є обґрунтованими. Вирішуючи питання про нараховані відсотки, суд виходить з наступного. У позові банком указано, що за користування кредитом сплачується 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 19 січня 2011 року № б/н, який наданий банком до позову, з 30 жовтня 2011 року поточна процентна ставка становить 30 %, з 01 квітня 2013 року по 31 серпня 2014 року - 27,60 %, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 32,4 %, з 01 квітня 2015 року по 30 листопада 2016 року - 42 % (а. с. 7-10, колонка 6). Відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов, для ПАТ КБ «Приватбанк» передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід'ємних частин договору. При цьому у сторін договору виникають обов'язки, а саме: у кредитора - інформувати позичальника щодо внесення змін шляхом надання виписки по картрахунку на умовах, визначених п. 1.1.3.1.9 договору; у позичальника - отримати виписки про стан та про здійсненні операції по картрахунку (п. 1.1.2.3 договору). Відповідно до пунктів 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг банк має право в односторонньому порядку без попереднього повідомлення клієнта встановлювати на платіжну картку кредитний ліміт у валюті картки з наступною зміною його розміру у відповідності до кредитної історії. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У частині другій указаної статті передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною (ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України). У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається таким, що прийняв нову процентну ставку лише у разі додаткового узгодження таких умов на окремо викладеному письмовому договорі, в іншому випадку така зміна процентної ставки є нікчемною. Однак у справі доказів узгодження з [PERSON] зміни розміру процентної ставки за користування кредитом у передбаченому законом порядку банком не представлено, при цьому з наявних матеріалів справи не можливо встановити, яка все ж таки процентна ставка діяла як на момент отримання кредиту, так і на час користування ним. Так, із розрахунку заборгованості за договором від 19 січня 2011 року № б/н вбачається, що перша дата операції за рахунками обліку заборгованості - 31 жовтня 2011 року поточна процентна ставка становить 30 %, залишок поточної заборгованості за наданим кредитом розпочався обраховуватися з 01 грудня 2012 року, 01 квітня 2013 року процентна ставка змінена у бік зменшення - 27,60 %, а 01 вересня 2014 року збільшена - 32,40 % та з 01 квітня 2014 року - 42 %. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. За відсутності доказів належної зміни відсоткової ставки, а також не представлення суду доказів, які б давали реальну можливість обрахувати відсотки за користування грошовими коштами у визначеному банком розмірі, суд позбавлений можливості установити обставини, що мають значення для справи, надати їм юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, з урахуванням неправильності представлених банком розрахунків за відсотками, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При цьому, позивачем на обґрунтування своїх вимог щодо стягнення відсотків за кредитним договором надано розрахунок заборгованості, однак наданий позивачем розрахунок не оформлений належним чином, у ньому не має зазначення прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку (лише проставлено загальну печатку на посвідченні як копії), що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 17 квітня 2003 року № 55. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Декрету КМУ «Про стандартизацію та сертифікацію» від 10 травня 1993 року обов'язкові вимоги державних стандартів підлягають безумовному виконанню органами державної виконавчої влади, всіма підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями та громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності, на діяльність яких поширюється дія стандартів. У той же час банком заявлено загальну вимогу про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 35 005 грн. 16 коп., в яку за доводами представника позивача увійшла заборгованість за карткою «Універсальна» (у межах ліміту 5 750 грн.) та внаслідок трудової діяльності [PERSON] на посаді водія-інкасатора-охоронця. Обставини щодо роботи [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк» сторонами визнані, тому відповідно до ст. 61 ЦПК України окремому доказуванню не підлягають. За доводами позивача, указана заборгованість виникла у [PERSON] внаслідок того, що він як інкасатор, проводячи аналіз роботи банкоматів, знімав з них кошти і повинен був повернути їх протягом доби, однак не повертав їх, тому їх зараховували на кредитну заборгованість. При цьому банк посилався на те, що з 29 жовтня 2010 року відповідно до наказу № PR-2010-314 для співробітників, які займають посаду водія-інкасатора-охоронця впроваджена технологія технічного обслуговування банкоматів, терміналів, а також обов'язкова перевірка їх працездатності шляхом зняття/поповнення готівки. У подальшому, наказом від 01 грудня 2010 року № 958 впроваджена видача інкасаторам карт у формі [NUMBER] (карта касира) для проведення тестових операцій зі зняття готівки. Технологічна карта [NUMBER] (карта касира) - аналог кредитної картки, але зняття і поповнення готівки проводиться без комісії. Також у технологічній карті наведений порядок погашення заборгованості за картою касира, що передбачає у разі непогашення використаних коштів проведення списання заборгованості із зарплатної картки співробітника. У подальшому наказом від 31 січня 2012 року № СП-20212-141893 джерело погашення заборгованості за карткою касира змінено на кредитну картку співробітника. У той же час, будь-яких доказів, які б указували на те, що [PERSON] з такими умовами погодився, суду не представлено. У разі, якщо ж заборгованість [PERSON] виникла з підстав трудової діяльності, то у даному випадку застосуванню підлягають положення глави IX КЗпП України, однак з цих підстав позовні вимоги не заявлялися. Відповідачем у справі та його представником заявлено про застосування до вимог банку позовної давності та у зв'язку з цим відмова у позові, оскільки заборгованість у [PERSON] виникла 28 серпня 2013 року і надалі постійно тривала та збільшувалася, останній платіж на погашення кредиту відбувся 25 листопада 2013 року, на його кредитну картку було зараховано заробітну плату у сумі 897 грн. 31 коп., яку банк самостійно списав на погашення заборгованості за кредитом, надалі [PERSON] не здійснював погашення боргу, тому саме з 28 серпня 2013 року банк дізнався про порушення своїх прав, коли не отримав черговий щомісячний платіж, однак з позовом до суду звернувся лише у березні 2017 року. Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов, строк позовної давності відносно вимог банку з повернення кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки - пені, штрафів, витрат банку складає 50 років. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. На обґрунтування своїх вимог, зокрема, щодо стягнення заборгованості та збільшення строку позовної давності на всі вимоги за кредитним договором до 50 років, позивачем наданий Витяг з Умов, які викладені на окремих аркушах і підписані позивачем представником чи іншою особою ПАТ КБ «Приватбанк». У той же час у наданому позивачем до суду Витягу з Умов відсутній підпис відповідача [PERSON] Умови підписані лише головою ПАТ КБ «ПриватБанк» - Дубілет О.В. Відсутня інформація, з якого по який час діяли положення Умов у тому варіанті, який представлений суду, а також, що ці умови стосуються саме споживчого кредиту, наданого [PERSON] Це підтверджує заперечення відповідача про те, що він не підписував договір з умовами про зміну строку позовної давності на п'ятдесят років. Оскільки Умови надання кредиту не підписані відповідачем [PERSON], не зазначені в кредитному договорі від 19 січня 2011 року № б/н як додатки до нього, суд дійшов висновку, що зазначені Умови не є допустимим доказом у справі. Отже, у справі позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови в редакції, що передбачає збільшення позовної давності, оскільки Умови, додані до позовної заяви, містять пункт щодо встановлення позовної давності тривалістю 50 років, у той час, коли у ПАТ КБ «Приватбанк» у різний період діяли різні Умови надання кредиту. У той же час, судом не приймаються посилання відповідача та його представника на пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, оскільки у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону таке стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. З огляду на викладене, вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором у межах ліміту кредитування - 5 750 грн. задоволенню не підлягаю саме з підстав пропуску позовної давності. Вимоги у частині стягнення відсотків за користування кредитом задоволенню не підлягають у зв'язку з відсутністю правильності його обрахування саме від заборгованості за кредитом у межах ліміту кредитування - 5 750 грн. Вимоги у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в іншому розмірі та відповідно до нього відсотків задоволенню не підлягають саме за недоведеністю, оскільки така заборгованість виникла внаслідок трудової діяльності відповідача на посаді водія-інкасатора-охоронника і банком не представлено доказів, що між ним та [PERSON] як працівником укладався письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення збереження матеріальних цінностей (грошей), які передані йому на зберігання, і що саме ці кошти, у разі неповернення, зараховуються на кредитну заборгованість, і саме з цих підстав банком пред'явлено вимогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed