Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 24 жовтня 2017 року звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту без номеру від 05.09.2006 року відповідач отримав кредит в сумі 10000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач виконував свої зобовязання неналежним чином, станом на 31 серпня 2017 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 44213 грн. 93 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 527 грн. 14 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 36347 грн. 82 коп., заборгованості по пені та комісії за користування кредитом в сумі 4757 грн. 35 коп., а також штрафів як фіксованої частини в розмірі 500 грн. і як процентної складової в сумі 2081 грн. 62 коп. В позові, який позивач уточнив протягом судового розгляду (а. с. 84-86), позивач просить про стягнення з відповідача лише заборгованості по відсоткам за останні три роки, що передували зверненню суми до суду, в сумі 39615 грн. 44 коп., яка обчислена як різниця між сумою відсотків, нарахованих та несплачених станом на 12 жовтня 2017 року, та сумою відсотків, заборгованість, по яким існувала станом на 12 жовтня 2014 року, а також судового збору в розмірі 1600 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, надавши суду письмове звернення, яке містять прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить відзив на позов з запереченнями, звернувся і відповідач. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. З письмового відзиву відповідача випливає, що позивачем введено в оману суд посиланням в позові на зареєстроване місце проживання відповідача в державі Україна. Між тим відповідач є громадянином [PERSON] Федерації, де постійно проживає з грудня 2009 року. Вказані обставини зумовили порушення судом правил підсудності і прийняття до провадження справи, яка непідсудна цьому суду. Саме з мотивів постійного проживання відповідача за межами України він не мав обєктивної можливості використовувати картку, строк дії якої сплив 5 вересня 2010 року, а отримати картку з продовженим строком дії він не міг по наведеним причинам, постійно перебуваючи в іншій державі. У звязку з викладеними обставинами позивачем пропущена давність звернення за захистом права, а про визнання поважності причин пропущення позивач не просить. Оскільки відповідач припинив виконувати свої зобовязання ще в грудні 2010 року, давність предявлення вимог про стягнення заборгованості позивачем пропущена. А так як сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 5 вересня 2006 року сторони уклали договір кредиту без номеру, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 10000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 31 серпня 2017 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 44213 грн. 93 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 527 грн. 14 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 36347 грн. 82 коп., заборгованості по пені та комісії за користування кредитом в сумі 4757 грн. 35 коп., а також штрафів як фіксованої частини в розмірі 500 грн. і як процентної складової в сумі 2081 грн. 62 коп. (а. с. 4-21). Строк дії отриманої відповідачем карти сплив в жовтні 2013 року (а. с. 85). Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, розрахунок заборгованості, графік погашення заборгованості, вказують на характер правовідносин сторін. Між тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідно до умов кредитного договору сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобовязання. Відповідно до положень «Умов та правил надання банківських послуг», які є невідємною частиною договору, договір між сторонами є договором приєднання, позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями. Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності відповідно до частини п'ятої\~ ст. 261 ЦК України \~за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Наведене означає, що лише під час дії договору сторони можуть здійснювати свої права, передбачені змістом договору. Як вже зазначено, зміст зобовязань позичальника за договором кредитування полягає в обовязку як повернути кредитні кошти, так і сплатити проценти за користування кредитом під час дії договору. Аналізуючи положення закону про строк дії договору у співставленні з правилами законодавства про давність звернення до суду, суд вважає, що перебіг давності предявлення вимог по всіх невиконаних зобовязаннях за цим договором почався після спливу строку дії картки, який співпадає з останнім днем жовтня 2013 року. Як на кінцевий строк повернення усіх невиконаних зобовязань за цим договором на кінцевий строк дії картки посилається і позивач в позові. Дійшовши висновку, що строк дії договору між сторонами діє сплив зі спливом строку дії картки суд вважає, що давність звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості не може простиратися на строк, пізніший ніж жовтень 2016 року ( жовтень 2013 року строк дії карти + три роки давності звернення до суду). Позивач звернувся до суду 24 жовтня 2017 року, що свідчить про пропуск позовної давності. Договір між сторонами є публічним договором, до якого застосовуються правила законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як випливає з розяснень у пункті 31 Постанови № 5\~\~Пленуму Вищого спеціалізованого суду України\~\~з розгляду цивільних і кримінальних справ\~\~від 30.12.2012 року, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Наведені положення законодавства про захист прав споживачів і розяснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України\~\~з розгляду цивільних і кримінальних справ\~підкріплюють переконання суду про пропущення давності звернення за судовим захистом у відсутність поважних причин. На зазначений висновок суду не впливають твердження представника позивача про те, що строк дії договору продовжується, а зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином, оскільки поняття строку дії договору і строку виконання зобовязань не є тотожними, між тим аналіз змісту ст. ст. 1050 ч. 2 та 261 ч. 2 ЦК України свідчить про початок перебігу давності по зобовязанням, строк виконання яких був змінений, за спливом вказаного строку. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції) і чиї рішення в силу ч. 10 ЦПК України є джерелом права, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. У звязку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що позивач не довів ґрунтовності стягнення належних за договором коштів в сумі, що утворює ціну позову, про причини пропуску давності звернення до суду, яка не переривалася і не зупинялася, суду не повідомив, заявляючи, що вона не пропущена, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача.

Outcome: dismissed