Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням уточненої позовної заяви) зазначено, що 1 листопада 2006 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік. У звязку з порушенням зобовязання ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] та рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області з відповідача було стягнуто заборгованість в сумі 35839 грн. 85 коп. однак після розгляду справи не було сплачено відсотки за кредитом, у звязку з чим станом на 30 червня 2015 року заборгованість за відсотками становить 21\~267 грн. 27 коп., яку позивач просив суд стягнути з відповідача, а також стягнути штрафи, нараховані у відповідності до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина); 1063 грн. 36 коп. штраф (процентна складова), а також понесені судові витрати (а.с.49-52). До початку розгляду справи по суті відповідачем було заявлено зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк» про розірвання кредитного договору. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що дійсно він отримував кредит у позивача, позивач раніше звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості і ці вимоги було задоволено. Окрім того відповідач в період з 21 вересня до 16 грудня 2015 року та з 8 лютого до 15 жовтня 2016 року приймав безпосередню участь в антитеристичній операції. У звязку з чим у відповідності до ст. 14 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» за період його мобілізації не повинні були нараховуватися проценти за користування кредитом, пеня та штрафні санкції за невиконання зобовязання, що позивачем враховано не було та позивач продовжував нараховувати заборгованість. Тим самим позивач істотно порушив умови договору, що, на думку відповідача (позивача за зустрічною позовною заявою) є підставою для розірвання кредитного договору від 1 листопада 2006 року, укладеного між ним та ПАТ КБ «Приватбанк». В судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.6) та письмові пояснення щодо позову, в яких зазначає, що рішення суду про стягнення заборгованості не звільняє відповідача від належного виконання зобовязання та заперечення на зустрічну позовну заяву. У запереченнях на зустрічну позовну заяву позивач посилається на те, що підстав для розірвання договору не має. Окрім того заборгованість за договором нарахована станом на 30 червня 2015 року, тобто до того часу, коли відповідач знаходився у зоні АТО, а тому підстав для перерахунку заборгованості не має. Також, на думку позивача, є підстави для застосування позовної давності до вимог відповідача, оскільки після укладення кредитного договору пройшло більше трьох років, а відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання кредитного договору лише в 2016 року, тобто після спливу позовної давності. Також відповідно до розрахунку заборгованості, відповідач деякий час виконував зобовязання, що свідчить про визнання ним умов договору та визнання своїх зобовязань. На підставі вищевикладеного позивач просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги за первісним позовом та відмовити у задоволенні зустрічного позову (а.с.94-99). Відповідач в судовому засіданні первісний позов не визнав, проти задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» заперечував, посилаючись на те, що після рішення суду до нього банк з вимогами не звертався, тому позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Відповідач зазначає, що майже 10 років не користувався цією карткою та про наявну заборгованість не знав, лише, коли звернувся до банку з метою оформлення нової картки, в 2015 році, йому повідомили, що в нього наявна заборгованість. Просив суд задовольнити заявлені ним позовні вимоги про розірвання кредитного договору з підстав, зазначених у позові. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 18 жовтня 2006 року між публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» (правонаступник ЗАТ «КБ «Приватбанк» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з умовами сплати 36% на рік. Погашення заборгованості мало відбуватися щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості (а.с.13). Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Уклавши із публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, [PERSON] порушив договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, яка згідно з розрахунком позивача станом на 30 червня 2015 року становить 54\~924 грн. 27 коп.: 9996 грн. 03 коп. заборгованість за кредитом та 44928 грн. 24 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом (а.с.53-56). Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 жовтня 2012 року з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приватбнак» вже було стягнуто заборгованість за цим же кредитним договором в сумі 35\~839 грн. 85 коп. (а.с.7). Доказів виконання рішення суду сторонами не надано у звязку з чим у відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України позивачем нараховано відсотки за весь час користування кредитним коштами та станом на 30 червня 2015 року заборгованість за процентами становить 21\~267 грн. 27 коп., яку позивач і просить стягнути з відповідача. Вирішуючи питання про обґрунтованість таких вимог суд звертає увагу на те, що за попереднім рішенням суд заборгованість була розрахована станом на 31 липня 2012 року, що встановлено рішення суду та у відповідності до ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Отже, заборгованість за процентами в сумі 21\~267 грн. 27 коп. нархована за період з 1 серпня 2012 року до 30 червня 2015 року. Відповідно до умов договору заборгованість мала погашатися щомісячними платежами. У постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15 зазначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154 цс15 зазначено таке. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. З розрахунку заборгованості також видно, що заборгованість по відсотках нараховувалась щомісяця і за цей період жодних погашень заборгованості не було. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Доказів укладення між Банком та Позичальником договору про збільшення позовної давності сторонами не надано. Таким чином строк, у межах якого Банк мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого права, а саме стягнення заборгованості за процентами, закінчився в 1 серпня 2015 року, проте позивач звернувся до суду з позовом лише 8 серпня 2015 року, про що зазначив сам позивач у своїх письмових поясненнях (а.с.64-66) та підтверджується штампом вхідної кореспонденції (а.с.2). Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наявність поважних причин пропущення строку позовної давності позивачем не доведено. Враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що в судовому засіданні відповідачем було зроблено заяву про застосування позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у позові в повному обсязі, як до основної вимоги щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом так і щодо стягнення штрафу у звязку зі спливом позовної давності. Щодо обґрунтованості зустрічної позовної заяви, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом. Частиною першою ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, суд вважає, що відповідачем не доведено істотне порушення позивачем умов договору. Те, що позивач продовжує нараховувати відсотки за користування кредитом всупереч положенням ст. 14 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» не може бути підставою для розірвання договору, оскільки умови звільнення позичальників від нарахованих відсотків, пені та штрафів відповідно до положень вищевказаного Закону не є умовою договору, а тому їхнє невиконання не може вважатися істотним порушенням стороною договору. Окрім того, відповідачем не надано доказів того, що він надавав Банку відомості про знаходження його в зоні АТО, тому у Банка були відсутні підстави для перерахунку заборгованості, у звязку з чим такі вимоги [PERSON] суд вважає передчасними та необґрунтованими. Отже, підстав для задоволення зустрічного позову не має. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що понесені сторонами судові витрати відшкодуванню не підлягають та їх необхідно віднести за рахунок сторін. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed