Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Публічне Акціонерне товариство Дельта Банк звернулось в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та гр. [PERSON] кредитного договору №1901/0907/71-245 від 26.09.2007 року останьому були надані грошові кошти в розмірі 48000 доларів США із сплатою 12,5% річних на строк до 25.09.2019року. Відповідач зобов'язувався погашати кредит та сплачувати відсотки. З метою забезпечення виконання зобов'язання 26.09.2007 року позивач та відповідач уклали договір іпотеки, згідно якого остання надала в іпотеку належне їй майно, а саме: квартиру за адресою м.Тернопіль, вул.Коновальця, 14/168. Проте, умови кредитного договору №1901/0907/71-245 від 26.09.2007 року порушені, зобовязання по договору відповідач не виконав, в результаті чого станом на 28.07.2015року заборгованість за договором кредиту становить 767844,05грн., з яких: 664698,49 грн. заборгованість за кредитом; 103145,56грн. заборгованість за відсотками, а тому позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою м.Тернопіль, по вул.Коновальця, 14/168, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за ПАТ Дельта Банк. В судове засідання представник позивача не зявився, в позовній заяві просив слухати справу у його відсутності. В судове засідання відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не зявилися, хоча про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, подано заперечення відносно позову. Судом встановлено наступні обставини справи. 26.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та гр. [PERSON] був укладений кредитний договір №1901/0907/71-245, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 48000 доларів США із сплатою 12,5% річних на строк до 25.09.2019 року. Позивач зазначає, що 25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (зареєстрований за №1306,1307 від 25 травня 2012року приватним нотаріусом [PERSON]Г.). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до представленого статуту ПАТ «Дельта Банк» погодженого Печерською районною державною адміністрацією у м. Києві від 01.10.2009 року відбулась зміна найменування Товариства з обмеженою відповідальністю комерційний банк на публічне акціонерне товариство, яке є правонаступником всіх прав та обовязків Товариства з обмеженою відповідальністю комерційний банк «Дельта». ВАТ «Сведбанк» виконав свої зобовязання згідно з договором та видав [PERSON] кредит в розмірі 48000 доларів США. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак, зобов'язання не виконуються, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 28.07.2015 року складає 767844,05грн., з яких: 664698,49 грн. заборгованість за кредитом; 103145,56грн. заборгованість за відсотками. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. За нормами ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк, встановлений договором. Положенням ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязанння (неналежне виконання). Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК УКраїни якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №1901/0907/71-245 від 26.09.2007 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, згідно з умовами якого передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру за адресою м.Тернопіль, вул.Коновальця, 14/168, загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині. Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.36 ЗУ «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Однак, відповідно до п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявления відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст.20 ЦК України, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України). Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань, громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України). Таким чином, установлений вказаним Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення па предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Із позовної заяви вбачається, що банк, звертаючись до суду, просить звернути стягнення па предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 12.11.2015року у приватній власності [PERSON] перебуває виключно двокімнатна квартира за адресою м.Тернопіль, вул.Коновальця, 14/168, загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м. Відтак дана квартира є єдиним житловим нерухомим майном, що перебуває у власності відповідача. Відповідно до довідки ТзОВ «СОВР-1» №16/11 від 16.11.2015 року, [PERSON] проживає без реєстрації за адресою м.Тернопіль, вул.Київська, 16/107. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у разі задоволення позову відбудеться примусовий перехід права власності до іпотеко держателя, оскільки право власності на іпотечне майно перейде до позивача з моменту набрання законної сили рішенням суду, що суперечитиме нормам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до яких під час дії указаного Закону заборонено примусово відчужувати майно, надане в якості забезпечення валютних кредитів. З огляду на викладене не може бути реалізований такий спосіб захисту порушеного права, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього. Тому в задоволенні позову слід відмовити. Даної правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при вирішенні аналогічних відносин за участі ПАТ «Дельта Банк» у провадженні №6-16800 св15, з постановленням ухвали колегією суддів під головуванням судді Дьоміної О.О. 23.09.2015 року. Окрім викладеного суд зауважує про відсутність в матерілах справи, як належного та допустимого доказу, копії нотаріально посвідченого договору про відступлення права вимоги іпотеко держателя за договором іпотеки від 26.09.2007 року, яким мав би бути поданий позивачем, оскільки обовязок доказування обставин покладається на кожну із сторін спору.

Outcome: dismissed