Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором б/н від 29.11.2007р. в сумі 18556,38 грн. та понесених судових витрат по справі. 06.06.2014 судом було постановлено заочне рішення, яке згідно до ухвали від 10.06.2020 було скасовано судом. Сторони в судове засідання не прибули, хоча повідомлялися про дату, час та місце проведення судового засідання. Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, доводи відзиву, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Частинами першою- четвертою стататі 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У силу частини першої статті 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг вбачається, що вона не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту. При цьому у позовній заяві зазначено про право банку змінювати кредитний ліміт (а.с1 зворот, останній абзац). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що згідно з договором б/н від 29.11.2007р (а.с.8) ПриватБанк (надалі перейменоване на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») надало [PERSON] кредит у розмірі 1000,00 грн. зі сплатою 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, в даному випадку - договору б/н від 29.11.2007р. Проте, свої зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, та станом на 31.12.2013р. заборгованість відповідача становить 25769,61 грн., а саме: 6968,07 грн. заборгованості за кредитом; 13429,33 грн. заборгованість по процентам; 4250,48 грн. комісії, а також 250,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 871,73 грн. штрафу (процентна складова). При цьому відповідно до судового наказу із [PERSON] на користь позивача стягнуто 7213,23, а відтак загальна сума заборгованості [PERSON] складає 18556,38 грн. (25769,61 -7213,23) (а.с. 3-7). Зазначена обставина не спростована відповідачем жодним чином. В той же час представником відповідача подано заяву про сплив строків позовної давності, з якої вбачається, що після видачі судового наказу від 07.11.2008 і до моменту звернення в суд із позовом 04.02.2014 позивач пропустив строки позовної давності. З огляду на викладене, суд зазначає таке. Зі змісту договору б/н від 29.11.2007р не вбачається, що термін його позовної давності складає більш ніж три роки. З доданих до матеріалів справи Умов та правил надання банківських послуг не вбачається, що позичальник був належним чином повідомлений про те, що терміни позовної давності по вимогам за кредитом був встановлені сторонами у строк понад три роки, як це передбачено ч.1 ст. 259 ЦК України. А тому до даного договору слід застосовувати загальні строки позовної давності. Оскільки кінцевий термін повернення кредиту не визначений конкретною датою, однак згідно до судового наказу від 07.11.2008 банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором і відповідно подальше пред`явлення позову у 04.02.2014 вчинено поза межами строків позовної давності, адже на час звернення до суду - строк позовної давності сплинув. Згідно із ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, доказів про поважність причини пропуску строку позовної давності суду не надано, а тому суд відмовляє в задоволені позовних вимог. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed