Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») 01 квітня 2014 року звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові представник позивача Сафір Ф.О. (діє відповідно до довіреності №3913-О від 25 жовтня 2012 року строком дії до 23 жовтня 2015 року) зазначив, що відповідно до укладеного сторонами договору №OD28FB10280227 від 28 грудня 2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1713 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Укладений між сторонами кредитний договір складається з заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Однак, відповідач ухиляється від виконання взятого на себе обов'язку, зокрема не повертає кредит в порядку та строки, передбачені договором, що призвело до спричинення позивачеві матеріальних збитків, загальний розмір яких станом на 20 березня 2014 року склав 23709 грн.35 коп., з яких 5366 грн. 77 коп. заборгованості за кредитом, 513 грн. 90 коп. заборгованості по комісії за користування кредитом, 16223 грн.47 коп. пені, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1105 грн.21 коп. штрафу (процентна складова). Вказані кошти, а також сплачений позивачем судовий збір в сумі 243 грн.60 коп., представник позивача просив стягнути з відповідача, розглянувши справу без участі представника банку, при цьому, погодився на заочний розгляд справи. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З цих підстав, а також з огляду на віддаленість місця розташування позивача подана його представником заява підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] в судові засідання двічі (12 травня та 05 червня 2014 р.р. не з'явилась), тому вважаючи її належним чином повідомленою, суд визнає причину її неявки неповажною і відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України вважає необхідним ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. Дослідивши позов та наявні у справі письмові докази суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема із договорів. Судом встановлено, що 28 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №OD28FB10280227 відповідно до якого, [PERSON] отримала кредит у розмірі 1713 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредиту - з 28 грудня 2006 року до 28 грудня 2017 року. При цьому, укладеним сторонами кредитним договором є Заява позичальника та Умови надання споживчого кредиту фізичним особам. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст.ст.526 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, у встановлений строк його виконання. Згідно ст.1049 ЦК України (правила якої застосовуються до відносин за кредитним договором) позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що всупереч цих вимог відповідач [PERSON] взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором належним чином не виконує. Правовими наслідками невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов є покладення на сторону обов'язків, передбачених ст.611 ЦК України, зокрема сплати неустойки та відшкодування збитків. Відповідно до ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення свого зобов'язання, при цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею - неустойка що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Невиконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов'язань призвело до утворення перед позивачем заборгованості, розмір якої станом на станом на 20 березня 2014 року склав 23709 грн.35 коп., з яких 5366 грн. 77 коп. заборгованості за кредитом, 513 грн. 90 коп. заборгованості по комісії за користування кредитом, 16223 грн.47 коп. пені, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1105 грн.21 коп. штрафу (процентна складова). Водночас, ст.256 ЦК України визначає певний строк (позовну давність), у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу. Статтею 257 ЦК встановлено загальну позовну давність тривалістю 3 роки, перебіг якого розпочинається з дня, коли особа дізналась, або могла дізнатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Окрім цього, згідно з п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується строк позовної давності в один рік. Строк дії укладеного сторонами кредитного договору закінчився 28 грудня 2007 року, саме до цієї дати відповідач зобов'язана була виконати всі взяті на себе кредитні зобов'язання, як-то повернути кредит, сплатити відсотки та інші встановлені договором платежі. Проте, на час закінчення дії кредитного договору зобов'язання відповідача перед позивачем виконані не були, що свідчить про порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача саме з моменту спливу строку дії договору, тобто з 28 грудня 2007 року. До суду позов надійшов 01 квітня 2014 року. В заяві позичальника від 28 грудня 2006 року вказано, що укладений між сторонами кредитний договір складається з самої заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Так, підпункт 5.5 п.5 Умов передбачає позовну давність терміном 5 років. Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У зв'язку з цим, суд виходить з того, що укладаючи кредитний договір, сторони збільшили строк позовної давності до п'яти років. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.31 постанови №5 від 30 травня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначив, що з огляду на положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). За таких обставин суд вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2006 року. Відповідно до ст.267 ЦК пропуск строку позовної давності та відсутність підстав для його поновлення є підставою для відмови у задоволенні позову. Відмова у задоволенні основних позовних вимог є підставою для відмови у задоволенні позову і в частині стягнення судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed