Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернувся до суду з позовом, збільшивши в наступному розмір позовних вимог, в обґрунтування якого зазначив, що згідно договору від 20.01.2006, який складається з Заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку (далі Договір), [PERSON] отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] належним чином свої зобов'язання щодо повернення кредиту не виконала, що змусило позивача звернутись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості станом на 03.12.2007, яка була задоволена. Відповідним судовим наказом, який набрав чинності 26.02.2008, з [PERSON] стягнуто на користь позивача 13992,24 грн. та судові витрати, а загалом 14077,20 грн. Судовий наказ було передано до Московського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі Виконавча служба) для примусового виконання, проте відповідач продовжувала ухилятись від повернення коштів і позивач звернувся до суду повторно з позовом про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 31.07.2014. Враховуючи, що [PERSON] й досі не сплатила заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31.03.2015 становить 54542,80 грн., позивач просить стягнути з останньої вказану заборгованість за відрахуванням раніше стягнутої за судовим наказом заборгованості в сумі 13992,24 грн., а саме 40550,56 грн. В суді представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, та додатково пояснив, що Договір відповідно до Умов і правил надання банківський послуг пролонгується кожного року ще на рік, за відсутності заяви сторін про його припинення. Крім того, останній платіж за Договором здійснено відповідачем в листопаді 2011 року, а Банк звернувся до суду в серпні 2014 року, тобто в межах строку позовної давності. Відповідач проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні, зазначивши, що під час примусового виконання судового наказу від 03.12.2007 через виконавчу службу виплатила на користь Банку наявну заборгованість, тобто її зобов'язання за кредитним договором є припиненими. Крім того, як з моменту ухвалення судового наказу, так і з моменту закінчення строку дії договору, який обмежений строком дії платіжної картки (до січня 2009 року) минуло більш ніж три роки, отже до спірних правовідносин слід застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Також зазначила, що розрахунок заборгованості, наведений банком, є невірним, збільшення процентної ставки - незаконним, як і стягнення подвійного штрафу за одне й теж саме порушення умов договору щодо строку платежу. Від третьої особи надійшла заява про слухання справи за її відсутності, в якій представник виконавчої служби зазначив, що 02.06.2011 виконавчий документ, за яким з [PERSON] стягувалась заборгованість на користь Банку на підставі судового наказу № -Н-945/07 від 26.02.2008 в сумі 14077,20 грн. відповідною постановою повернуто стягувачу згідно п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини і відповідні правовідносини: 20.01.2006 між Банком та [PERSON] укладено договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць (36% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів (а.с. 13-26). В Заяві позичальника у розділі «Банківські послуги» зазначено, що позичальник за умовами договору отримує кредитну карту «Універсальна», строк дії картки - 01/09, кредитний ліміт - 10000,00 грн. Строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної карти. Банк свої зобов'язання за договором виконав належним чином, що відповідачем не заперечується. Згідно п. 1 «Введення» Умов та правил надання банківських послуг (далі Умови) вони визначають умови, на яких Банк пропонує платіжні картки, а також інші банківські послуги, зазначені в Заяві та Пам'ятці Клієнта. Належним чином заповнена Заява підписується Клієнтом і, таким чином, Клієнт виражає свою згоду, що Заява разом з Пам'яткою Клієнта, Умовами та Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом по відкриттю та обслуговуванню карткового рахунку Клієнта, а також інших банківських послуг, вказаних в Заяві (а.с. 15). З погляду на вищевикладене можна дійти висновку, що Умови містять загальні положення по регулюванню відносин між Банком і Клієнтом з приводу надання платіжних карток та інших банківських послуг, а умови, на яких надаються конкретні картки чи послуги, викладаються, перш за все, в Заяві позичальника та Пам'ятці клієнта. З п. 9.12. Умов вбачається, що Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на той же строк. Отже, це є загальною умовою надання такої банківської послуги, як пропонування платіжної картки. Разом з тим, Заява позичальника містить посилання на конкретну банківську послугу, а саме на надання відповідачу кредитної картки «Універсальна» з сумою кредитного ліміту в 10000,00 грн. строком дії, що відповідає строку дії картки, тобто до січня 2009 року включно без посилання на можливість його пролонгації. В додаток до викладеного слід зауважити, що Заява позичальника від 20.01.2006 містить посилання на Умови надання банківський послуг, тоді як позивач посилається на Умови та правила надання банківських послуг, що не одне й теж. До того ж Умови, на які посилається представник Банку, не мають дати їх розробки, виготовлення чи затвердження. Це не дозволяє стверджувати, що вони, зокрема п. 9.12., існували у приведеному змісті станом на 20.01.2006. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що кредитний договір від 20.01.2006 припинив свою дію в січні 2009 року і з цього часу почав плинути строк позовної давності для позивача. Відповідно до положень ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З погляду на вищевикладене до вимог позивача, згідно заяви відповідача, повинна бути застосована загальна позовна давність, яка становить три роки. В даному випадку останньою датою звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за Договором для позивача мало стати 31.01.2012, проте до суду Банк звернувся лише у серпні 2014 року, тобто з пропуском позовної давності. Представник позивача зазначив, що строк позовної давності для звернення до суду ще не сплинув, так як в листопаді 2011 року відповідач здійснював черговий платіж за Договором, проте з таким твердженням погодитись не можна. Як вбачається з матеріалів справи 03.12.2007 Московським районним судом м. Харкова виданий судовий наказ, яким з [PERSON] стягнуто на користь Банку прострочену заборгованість за кредитним договором від 20.01.2006 у розмірі 13992,24 грн., а також судовий збір в сумі 69,96 грн. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду в сумі 15 грн., а загалом 14077,2 грн. (а.с. 66). Виконавче провадження щодо примусового виконання даного судового наказу відкрито 25.03.2010 (а.с. 65). На виконання судового наказу в рамках виконавчого провадження відповідачем згідно чотирьох квитанцій від 04.04.2011, 20.05.2011, 19.07.2011 та 01.11.2011 на реєстраційний рахунок виконавчої служби перераховано 3000 грн., 3000 грн., 3000 грн. та 4000 грн. відповідно (а.с. 69-70). Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5, яка діяла на час зарахування вказаних коштів, не передбачалось конкретних строків перерахування стягувачу коштів, що надійшли на реєстраційний рахунок виконавчої служби, разом з тим зі змісту розрахунку заборгованості за Договором (а.с. 106-111) вбачається, що кошти, перераховані відповідачем згідно вказаних квитанцій, отримані позивачем (за відрахуванням, вірогідно, витрат державного виконавця, виконавчого збору та ін.) протягом місяця. Вказане свідчить, що відповідач, перераховуючи на реєстраційний депозитний рахунок виконавчої служби кошти для погашення боргу перед позивачем, здійснював це в рамках виконавчого провадження з виконання судового наказу, і вказані кошти не можна вважати черговими платежами за Договором, які переривали перебіг позовної давності, як наголошує представник позивача. Згідно інформації виконавчої служби, 02.06.2011 винесено постанову про повернення виконавчого документу (судового наказу) стягувачу. Вказану інформацію суд сприймає критично, так як після ухвалення даної постанови відповідач ще двічі перераховував кошти на рахунок виконавчої служби за виконавчим документом, які в підсумку надходили до Банку, проте підтвердити чи спростувати її не виявляється можливим через знищення виконавчого провадження (а.с. 97, 112). Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову саме через сплив позовної давності.

Outcome: dismissed