Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно укладеного договору б/н від 27.10.2006р. [PERSON] отримала кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банку керувався п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом в заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.5.5 Правил користування платіжною карткою. Банк свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 120888,82 грн., яка складається з наступного: 7906,69 грн. - заборгованість за кредитом, 102897,12 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3852,31 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафі відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 5732,80 грн. - штраф (процентна складова), яку просив стягнути з нього в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача Мощинська Н.В. підтримала позов, просила його задовольнити. Відповідачка позов не визнала, надала відзив на позов, в якому послалася на те, що позивачем пропущений строї позовної давності. До позовної заяви додано розрахунок суми заборгованості станом на 31.10.2017 року. Розрахунок починається з 18.12.2006 року і закінчується 31.10.2017 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особі може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушенн прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментої виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати сво право в примусовому порядку через суд. Ну думку позивачки, вона не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, а саме своєчасно не повертає кредит та не сплачує проценти за вказаним кредитним договором, починаючи з 26.02.2015 року. Відповідно до типового договору погашення заборгованості по кредитному ліміту здійснюється щомісячними платежами. Таким чином, згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язанії здійснювати повернення кредиту частинами (окремими платежами) в розмірі та в строки визначені Договором та Правилами користування платіжними картами, та сплачувати проценти за користування кредитом. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником цього зобов'язання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового траншу. Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.09.201 у справі № 6-154цс15 та постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13. З огляду на аналіз вищевказаних норм Закону, умов договору кредиту та судової практики Верховного суду України, позивач мав право протягом трьох років з моменту останнього платежу відповідачем звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості. Вона стверджує, що останній платіж за договором був здійснений у травні 2014 року. Ця інформація була їй підтверджена у телефонній розмові з представником банку по гарячій лінії 12.03.2018 року. У травні 2014 року між нею та AT «Ощадбанк» був укладений договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, на який їй перераховувалась заробітна платня. Перше зарахування на рахунок було 24.06.2017 року, що підтверджується довідкою AT «Ощадбанк» №104.0228/12/53 від 12.03.2018 року. Отже, у травні 2014 році її заробітна платня, з якої банком списувались кошти на погашення кредиту, була в останнє перерахована на рахунок позивача. Після переведення коштів вона зняла усі кошти зі свого рахунку і більше жодних рахунків і коштів у Приватбанку не мала. Як зазначено у позові, згідно п. 4.6 «Умов правил надання банківських послуг» клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум, підлягаючих сплаті банку за даним договором. Але, починаючи з червня 2014 року у банку не було можливості списувати кошти через їх відсутність у неї. Однак, як вбачається з наданого банком розрахунку, у липні та жовтні 2014 року, та у лютому 2015 року сплачувались певні кошти. Останній раз 25 та 26 лютого 2015 року у розмірі 13,5 грн. та 0,96 грн., тобто, нібито саме 26.02.2015 року здійснено останній платіж за договором. Наголошує на тому, що вона не вносила ці кошти, списати їх з її рахунків банк не міг через відсутність будь-яких рахунків на її ім'я. Надходження 25 і 26 лютого 2015 року грошей у розмірі 13,5 грн. та 0,96 грн., відбулось без її волі. Отже, останній платіж здійснено у травні 2014 року, однак за захистом своїх прав до суду позивач звернувся 15.11.2017 року, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку. Даних та доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску звернення з даним позовом до суду позивач суду не надав. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що визначено частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України. Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних та господарських справах 6 листопада 2013 року розглянув справу № 6-116цс13, предметом якої був спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором і зробив правовий висновок, згідно з яким початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Стаття 266 Цивільного кодексу України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, штрафу, пені, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування штрафу прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Відповідач заявляє про застосування загального спеціального строку позовної давності до основної вимоги та вимоги про стягнення штрафних санкцій, як однієї з обставин для відмови в задоволенні позову. При цьому акцентує увагу суду на тому, що кредит не отримувала, кредитний договір з банком не укладала. Окрім того, Законом України № 1669-У11 від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення АТО забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому у Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Роз'яснення по реалізації норми про заборону нарахування пені та штрафів по кредитам згідно з Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» надав Національний банк України в листі № 18-112 / 64483, де в своєму роз'ясненні підкреслює, що реалізація прав осіб, передбачених ст. 2 Закону, не потребує отримання банком любих інших документів, в тому числі сертифікатів про форс-мажорні обставини торгово-промислової палати. Вона зареєстрована та мешкає в зоні проведення АТО - м. Родинське Донецької області і таким чином, дія зазначеного Закону поширюється на неї. На підставі наведеного в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. У відповіді на відзив позивач зазначив, що наданні до суду копії документів є максимально можливої якості. Відповідно до правил користування карткою строк дії карти казано на лицевій її стороні. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк пере випущеної карти до останнього дня 05.2017р., отже позивач звернувся до суду з позовом 21.11.2017р., тобто до спливу строку позовної давності. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 27 жовтня 2006 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір б/н від 27.10.2006р., згідно якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Під договором приєднання частина 1 ст.634 ЦК України розуміє договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд вважає, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір, що підтверджується підписанням нею заяви, яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, які викладені на банківському сайті, тобто уклали договір приєднання. Факт отримання кредитної картки підтверджується фотографією зі службової камери, на якій зображена відповідач із карткою в руках, і ця обставина відповідачем в судовому засіданні належними та допустимими доказами не спростована. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 31 жовтня 2017 року утворилась заборгованість за кредитним договором. В підтвердження суми заборгованості по кредиту позивачем наданий розрахунок заборгованості за договором б/н від 27.10.2006р., укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON], яка станом на 31.10.2017р. становить 120888,82 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 7906,69 грн., заборгованості за процентами - 102897,12 грн., в тому числі несплачені проценти на поточну заборгованість - 421,33 грн., несплачені проценти на прострочену заборгованість - 102475,79 грн., комісія, в т.ч. нарахована комісія - 3852,21 грн., заборгованість по судовим штрафам - 6232,80 грн. (а.с.7 зворотна сторона аркуша). Визначаючи суму заборгованості по кредитному договору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідно зазначити наступне. Ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або пересилилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що проводять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи зобов'язані скасувати зазначеним у зазначеній статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до п.20 ч.1 Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням КМУ № 1275-р від 02.12.2015р. на виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» місто Покровськ (колишній Красноармійськ) відноситься до вказаного Переліку. Згідно паспорта громадянина України відповідач з 02.08.1978р. зареєстрована та постійно проживає в [ADDRESS], отже на неї поширюється дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем було безпідставно включено до суми заборгованості заборгованість по судовим штрафам в сумі 6232,80 грн., яка підлягає виключенню з розрахунку. Щодо заяви відповідачки про застосування позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися о суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює тривалість загальної позовної давності у три роки. Частиною 1 ст.259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до положень ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. До винесення судом рішення відповідачем зроблено заяву про застосування судом позовної давності. Підтримуючи позов, позивач виходив з того, що між сторонами досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності за кредитним договором до 50 років, оскільки це передбачено до п.1.7.31 Умов договір. Разом з тим, до позовної заяви позивачем було додано витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010р. № СП-2010-256, які не містять положень щодо збільшення строку позовної давності. При цьому, в заяві від 1.12.2017р. зазначено, що [PERSON] ознайомилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку, які разом із заявою складають між сторонами договір про надання банківських послуг. Крім того, зазначені Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22.03.2016р. № 6-2320цс16. Відповідачка зробила заяву про застосування позовної давності. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення кого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором та випискою по карті за період з 18.12.2006р. по 31.10.2017р. останній платіж по на погашення кредиту відповідачем було здійснено 25.07.2014р., позивач звернувся до суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 01.12.2017р., отже з пропуском строку позовної давності. Згідно витягу по основній картці відповідача за період з 01.01.1999р. по 19.02.2018р. 01.10.2014 року було автоматично списано гроші в сумі 33,33 грн. для погашення простроченої заборгованості по картці, 25.02.215р. було зарахована сума вкладу з «Копилка» в сумі 13,50 грн., 26.02.2015р. були зараховані проценти по вкладу з вкладу «Копилка» в сумі 0,96 грн. Отже, доказів свідомого вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання нею свого боргу, немає, тобто позовна давність не вважається перерваною. На підставі наведеного, в задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст.ст.256, 257, 259, 264, 267, 526, 530, 1054 ЦК України, Ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»,

Outcome: dismissed