Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у якій просить суд стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором №ODКМАU07100009 від 30 червня 2006 року у розмірі 175 143,58 гривень, посилаючись на неможливість вирішення вказаного спору в позасудовому порядку. В ході судового розгляду справи представник позивача надав до суду уточнену позовну заяву та просив суд солідарно стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №ODКМАU07100009 від 30 червня 2006 року у розмірі 175 143,58 гривень. В судове засідання представник позивача не зявився, однак надав до суду заяву у якій підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, хоч про час і місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявився, однак надав до суду заперечення проти заявлених позовних вимог та просив суд розглянути справу без його участі. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України, на підставі наявних матеріалів справи. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 червня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № ODKMAU07100009, відповідно до якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 74 141 гривень строком на 84 місяця, тобто до 28 червня 2013 року, а відповідач прийняв на себе зобовязання сплачувати відсотки за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту кожного місяця, до повного погашення заборгованості за кредитом. В той же день, 30 червня 2006 року в якості забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, інших передбачених договором платежів, а також можливих штрафних санкцій, між Банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №0009/Р1, згідно з яким [PERSON] поручилася за виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань в повному обсязі. ЗАТ КБ «Приват Банк» свої зобов'язання за договором виконало у повному обсязі та надало відповідачу [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором. Згідно п. 3.1. кредитного договору [PERSON] зобов'язався повертати кредит частками, щомісячно сплачуючи грошові кошти згідно графіку погашення кредиту (Додаток до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, у тому числі по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії. За умовами п. 2.3.3 кредитного договору банк має право у випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених цим договором, змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення; при цьому, щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату; на цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі, виконати інші зобов'язання за договором. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] з липня 2006 року не виконував належним чином свої зобов'язання по поверненню кредиту, сплаті нарахованих відсотків за користування кредитом, винагороди та комісії. Проте, Банк звернувся до суду з даним позовом лише 29 серпня 2014 року. З пунктів 5 та 6 договору поруки 0009/Р1 від 30 червня 2006 року, укладеного між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», вбачається, що у випадку невиконання позичальником своїх зобовязань по кредитному договору кредитор має право предявити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обовязковими до виконання на 5 день з моменту отримання вимоги про невиконання позичальником своїх зобовязань по кредитному договору. Таким чином, Банку достовірно стало відомо про неналежне виконання [PERSON] своїх зобовязань по кредитному договору ще у липні 2006 року, та саме з цього часу у Банка виникло право на предявлення до відповідача [PERSON] вимоги щодо погашення заборгованості по кредитному договору. З пункту 12 договору поруки 0009/Р1 від 30 червня 2006 року, укладеного між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», вбачається, що порука по даному договору припиняється через 5 років з дня настання строку повернення кредиту. Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами, передбаченими ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. В п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.12 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Верховним Судом України (постанова від 29 жовтня 2014 року у справі N 6-169цс14) висловлена правова позиція, відповідно до якої за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. За таких обставин, суд дійшов висновку про застосування позовної давності, оскільки у зобов'язаннях поряд з установленням строку дії договору було встановлено і строки виконання окремих зобов'язань - внесення щомісячних платежів, що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Отже, строк позовної давності за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів, яке визначено періодичними щомісячними платежами, необхідно обраховувати не з дня, коли закінчується строк дії договору, а з моменту настання строку погашення чергового платежу. З матеріалів справи вбачається, що Банк за вих. № 30-1.0.0/2-944 від 02 травня 2014 року направляв на адресу [PERSON] вимогу про погашення простроченого зобовязання, у звязку із невиконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором. Проте, банк реалізував своє право на предявлення вимоги до поручителя лише через 7 років та 10 місяців після виникнення у нього такого права, а звернувся до суду з позовом через 8 років та 1 місяць, тобто після закінчення всіх передбачених законом строків. Інших доказів будь-яких звернень до поручителя з досудовою вимогою в межах передбачених законом строків позивачем надано не було. \~\~\~\~ За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір поруки укладений між поручителем [PERSON] та Банком є припиненим, а позивач звернувся до суду з позовними вимогами після спливу строку позовної давності, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів кредитної заборгованості, суд виходить з того, що оскільки боржник перестав сплачувати грошові кошти згідно Графіку погашення кредиту з 17 липня 2006 року, строк користування кредитом достроково сплив 01 грудня 2006 року, тобто через 120 календарних днів з дати, коли позичальник перестав сплачувати кредит, нараховані проценти за кредитом та штрафні санкції, тому строк у п'ять років від дня настання зміненого строку виконання основного зобов'язання закінчився 01 грудня 2011 року, натомість банк звернувся до поручителя [PERSON] 02 травня 2014, а до суду з позовом поза межами цього строку, зокрема 29 серпня 2014 року. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Тому і право кредитора, і обовязок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може (висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року справа № 6-6цс14). За таких обставин, суд вважає, що порука [PERSON] щодо виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором №ODКМАU07100009 від 30 червня 2006 року припинилася, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача в даній частині. Разом з тим, суд знаходить позовні вимоги позивача в частині стягнення суми заборгованості з боржника [PERSON] обґрунтованими та вважає їх такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 252-257, 261, 267, 526, 530, 559, 1054 ЦК України,

Outcome: partial