Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем 15 листопада 2011 року укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 28 лютого 2019 року заборгованість за договором становить 13320.17 грн., та складається з: 3039.89 грн.- заборгованості за кредитом; 7869.80 грн.- заборгованості по процентам за користування кредитом; 1300 грн.- заборгованості за пенею та косісією, а також штрафів, відповідно до пункту 2.2.2.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн.- штраф (фіксована частина), 610.48 грн.- штраф (процентна складова). Оскільки відповідач [PERSON] свої зобов`язання перед банком не виконує, позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом та просив стягнути на свою користь з неї заборгованість за кредитним договором та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі, надав відповідь на відзив. Представник відповідача у судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала відзив на позовну заяву, у відповідності до якого просила відмовити у задоволенні позовної заяви та застосувати позовну давність. Дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд вважає, що Згідно зі ст.ст. 634, 638 ЦК України, відповідач, підписавши Заяву, прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору, умови якого викладені в Заяві, Тарифах банку (далі Тарифи; а.с. 9) та Умовах та правилах надання банківських послуг (далі Умови; а.с. 11-34). З умовами такого договору відповідач була ознайомлена, на що вказує її підпис в Заяві. Таким чином, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем 15 листопада 2011 року укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на загальну суму 3000 грн. Указаний договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами. Як встановлено ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач кредитом користувалася, проте порушила зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів, внаслідок чого, відповідно до розрахунку станом на 28 лютого 2019 року заборгованість за договором становить 13320.17 грн., та складається з 3039.89грн.-заборгованості за кредитом; 7869.80 грн.- заборгованості по процентам за користування кредитом; 1300 грн.- заборгованості за пенею та комісією; штрафів (фіксована частина)- 500 грн. та (процентна складова)- 610.48 грн. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, в установлений строк (ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України. Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил передбачено право банку проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розмірів наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з умовами, то рахується, що клієнт прийняв нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням і без попереднього повідомлення клієнта. Умовами передбачено лише право позивача в односторонньому порядку змінювати умови договору, зокрема й процентної ставки, та не визначено періодичність зміни процентної ставки, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосування індексу, що має бути також погоджений сторонами і вимоги до якого визначені у частині п`ятій статті 1056-1 ЦК України. Під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка 30% річних, що підтверджується позивачем. Пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктом 2.1.1.7.6 цих Умов, передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов`язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договору свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2018 року у справі № 165/260/16-ц. Однак, у заявлених позовних вимогах позивач вимагає стягнення одночасно заборгованості за пенею (неустойкою) в сумі 1300 гн, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 610.48 штрафу (процентна складова), що суперечить положенням Конституції України. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду, оскільки на момент звернення до суду сплив строк кредитування. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 28 березня 2018 року справа №444/9519/12. Як вбачається з матеріалів справи, останній раз відповідач отримала кошти з карткового рахунку 15 січня 2018 року, а позов про стягнення пені (неустойкою) в сумі 1300грн, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 610.48 штрафу (процентна складова), пред`явлено у квітні 2019 року Відповідачем було заявлено про застосування загальної та спеціальної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30вересня 2015 року № 6-154цс15. Враховуючи наведене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають за недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed