Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, який згодом уточнив (а.с.106-108), просить стягнути заборгованість в сумі 5914грн. 52коп. Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22 січня 2008 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 8000грн. на платіжну карту зі сплатою 30 відсотків за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В зв`язку з невиконанням відповідачкою зобов`язань станом на 26 листопада 2015 року заборгованість складає 5914грн. 52коп. як заборгованості по процентам за користування кредитом. Відповідачка позовні вимоги не визнала, звернулася до Банку із зустрічною позовною заявою про визнання кредитного договору, яку мотивувала тим, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування, фактично ніякого договору не укладалося. Крім того, в заперечення своїх вимог просила застосувати строк позовної давності. [PERSON] надала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності. Банк зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнав, вважає їх безпідставними. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісні та зустрічні позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н у вигляді анкети-заяви від 22 січня 2008 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 8000грн. на платіжну карту зі сплатою 30 відсотків за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач [PERSON] , підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, був повідомлений про зміст цих умов та Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті Банку, про що зазначено в самій анкеті. Позивачем не доведено, що Умови та Правила надання банківських послуг, приєднані до позовної заяви, відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщений на офіційному сайті Банку у редакції, яка була чинною на момент підписання анкети-заяви. Згідно з положеннями статтей 634, 638 ЦК України, відповідач, підписавши анкету-заяву, прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві. За таких обставин, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним задоволенню не підлягають. З наданих банком розрахунків вбачається, що відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого у позичальника виникла заборгованість станом на 26 листопада 2015 року заборгованість складає 5914грн. 52коп. як заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 26 листопада 2012 року по 26 листопада 2015 року. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК). Відповідно до ст.ст.526,530,610, ч.1 ст.612 ЦК зобов`язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У ст.599 ЦК встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір б/н від 22 січня 2008 року між банком та [PERSON] діяв по січень 2011 року, що визнається сторонами (а.с.61,94,106,113,121,139,153,190), а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після січня 2011 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню, оскільки заборгованості по процентам за користування кредитом нарахована за період з 26 листопада 2012 року по 26 листопада 2015 року, тобто після закінчення строку дії договору. А тому у суду немає підстав для застосування строку позовної давності. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги Банку та зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed