Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.04.2011р. у розмірі 17209,50 грн. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, однак відповідач порушує взяті на себе зобовязання щодо повернення кредитних коштів позивачу. Представник позивача у судове засідання не зявився, проте матеріали справи містять від нього заяву, у якій він позовні вимоги підтримує та просить проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання 12.06.2017р. не зявилась, водночас у судовому засіданні 27.03.2017р. позовні вимоги визнала частково, а саме тіло кредиту та штраф, проти стягнення з неї пені та відсотків заперечувала. Окрім того просила суд застосувати наслідки спливу позовної давності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 27.04.2011р між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №\~б/н (далі Кредитний договір), згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості, а відповідач зобовязалась кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.16). Відповідно до п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом, посилається на те, що всупереч вищевикладеним положенням, відповідач свої зобовязання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитним договором №\~б/н від 27.04.2011р, яка відповідно до розрахунку станом на 12.10.2016р. становить 17\~209,50\~грн. та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 6\~563,61 грн., заборгованості з сплати процентів за користування кредитом у розмірі 2\~958,47\~грн., заборгованості з пені за прострочене зобовязання у розмірі 5\~441,73 грн., заборгованості з пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. у розмірі 950,00 грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 795,69 грн. (а.с.6-13). Разом з тим, відповідач заперечувала проти задоволення позову в частині стягнення з неї відсотків та пені, а також просила застосувати строки позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Враховуючи, що відповідачем у судовому засіданні визнано заборгованість за тілом кредиту, у суду відсутні підстави для розгляду питання щодо вимог дотримання строків позовної давності, встановлених ст.257 ЦК України, при зверненні до суду про стягнення такої заборгованості. Згідно з ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу пені). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що вимоги про стягнення розміру пені з відповідача заявлено в межах строку, встановленого ст.258 ЦК України, а відтак у суду відсутні підстави для відмови в її стягненні з підстав пропуску позивачем строку позовної давності за такими вимогами. Суд також не бере до уваги посилання відповідача на неправомірність нарахування їй відсотків за користування кредитними коштами, оскільки сторони при укладанні Кредитного договору погодили їх розмір, а доказів невірного їх нарахування суду не надано. Водночас стосовно стягнення одночасно з відповідача пені та штрафів при порушенні строків платежів з будь-яких грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчитиме про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України № 6-2003цс15 від 21.10.2015р. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача нарахованих позивачем сум штрафів у загальному розмірі 1\~295,69 грн. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial