Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» 27 січня 2014 року звернулось до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. У позовній заяві представник позивача зазначив, що відповідно до укладеного договору №DNH4KP75280166 від 23.07.2006 року [PERSON] цього ж дня отримала кредит у розмірі 2632,50 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. У порушення вимог Цивільного кодексу України та умов Договору Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 15.01.2014 року має заборгованість 40204,55 гривень, яка складається з наступного: 2632,50 грн - заборгованість за кредитом; 12367,23 - заборгованість по процентам за користування кредитом; 22814,13 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1890,69 грн - штраф (процентна складова). Просив: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 40204,55 грн та судові витрати. 18 березня 2014 року у судовому засіданні представник позивача Гаркавенко А.А. подав заяву про зменшення позовних вимог, зазначивши, що 13.10.2009 року Уманським міськрайонним судом по справі №2-2435-2009 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було винесено рішення, яким позов задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] заборгованість по кредитному договору №DNH4KP75280166 від 23.07.2006 року у сумі 7613 грн 18 коп., що складалась з наступного: 2632,50 грн - заборгованість за кредитом; 4141,96 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 338,72 грн - штраф (процентна складова). Враховуючи наявність вказаного судового рішення, позивач зменшує свої позовні вимоги і просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №DNH4KP75280166 від 23.07.2006 року у розмірі 32591,37 грн, яка складається з наступного: 8225,37 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 22814,13 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 1551,97 грн - штраф (процентна складова), та стягнути судові витрати. У судовому засіданні представник позивача Гаркавенко А.А. зменшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що 23 липня 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №DNH4KP75280166, згідно умов якого відповідач повинна була сплачувати щомісячно грошові платежі в розмірі 141 грн 7 копійок, терміном до 23 липня 2008 року. Проте, відповідач платежі на погашення кредиту не здійснювала, нею було сплачено лише 100 грн 29 травня 2009 року та 50 грн 30 червня 2009 року. Наявність заборгованості за кредитом спричинила звернення позивача до суду з позовом у 2009 році, і згідно рішення суду з відповідача була стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі, який зазначений у заяві про зменшення позовних вимог. Зазначене рішення суду до цього часу не виконано, заборгованість не погашена, тому позивач повторно звернувся до суду про стягнення заборгованості, яка виникла вже станом на 15 січня 2014 року. Договір кредиту складався з Заяви позичальника і Умов, які додаються до заяви позичальника. Зазначив, що згідно п.5.5 Умов надання кредиту, які додавались до заяви позичальника, строк позовної давності становить 5 років. Крім того, при зверненні до суду у 2009 році з позовною заявою, перебіг позовної давності перервався і обчислюється заново. Тому вважає, що позивач не пропустив строки позовної давності при зверненні до суду у січні 2014 року з позовною заявою. Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснила, що у 2006 році вона дійсно отримала кошти у кредит, однак не погасила його за станом здоров'я. Ті обставини у заяві, які вона підписувала, їй відомі, а ті, що не підписувала, не відомі. Вважає, що вона якісь кошти повинна повернути банку, але на суму в 40000 гривень не погоджується. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що позов являється надуманим. Представник позивача у позовній заяві посилається на існування кредитного договору, проте, у судовому засіданні представник позивача зазначає лише про існування заяви позичальника про ознайомлення з умовами кредитування. Договір є волевиявленням двох сторін, яке повинно бути чітко визначене і формалізовано. У заяві та умовах кредитування, на які посилається позивач, відсутні умови кредитування, предмет договору, строк дії, що повинно засвідчуватись підписами сторін і печаткою. В заяві та умовах кредитування такого не має. Така спрощена система кредитування не може бути підставою визнання договору укладеним. Тому посилання на таку обставину є нікчемним. Представник позивача зазначає, що вже було звернення позивача до суду з позовом, що є завуальованою формою винести нове рішення, якщо існує ще одне. Вказану обставину позивач у позовній заяві упустив, хоча суд міг взагалі не відкрити провадження у справі. Крім того, закінчився трирічний строк позовної давності з 2008 року, тобто з дня закінчення строку дії договору. На інші строки позовної давності позивач у позовній заяві не посилається. Також, 18 березня 2014 року представником відповідача була подана до суду заява про застосування строків позовної давності, в якій він зазначив, що термін часу для висунення вимог про стягнення заборгованості почав діяти з 23.07.2007 року, який закінчився 23.07.2010 року. Позовна заява подана до суду 21.01.2014 року, отже трирічний строк позовної давності минув. Наведене дає підстави до висновку, що позивачу було достовірно відомо про усі обставини справи, але він не звертався до суду і в позові не зазначає про поважність причин неможливості свого звернення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України просить відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. 23 липня 2006 року [PERSON] була заповнена заява позичальника № DNH4KP75280166, в якій вона просить надати їй строковий кредит у сумі 2632,50 грн строком на 24 місяці, відсоткова ставка 2,09% на місяць для купівлі ТНС та сплати комісії у Банку та Компанії. У заяві викладені Банківські послуги, згідно яких для повного розрахунку за товар і сплати комісії Банку та ТОВ «Приват Кредит» за консультативні послуги, Банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 2632,50 грн на строк 24 місяці по 23 липня 2008 року включно з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 141,07 грн для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, процентів, комісію відповідно до Заяви та Умов. Згідно п.4.2 Умов, при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню Кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у розмірі 6% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Заява містить посилання на те, що Заявник ознайомлений та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані заявнику у письмовій формі. Заявник підтверджує, що отримав оригінал кредитного договору, виражає свою згоду, що ця Заява з запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між Заявником та Банком кредитно-заставний договір. Заява підписана Позичальником [PERSON] Зі сторони Банку заява не підписана уповноваженою особою. Заява містить лише відмітку уповноваженої особи Банку про те, що правильність та достовірність відомостей такою уповноваженою особою перевірені, ідентифікація Позичальника проведена. Суд не приймає до уваги Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які долучені позивачем до Заяви позичальника, так як позивач не довів перед судом, що текст Умов, який долучений до позовної заяви, являється автентичним тексту Умов, з якими знайомилась позичальник при підписанні Заяви позичальника. Умови не містять підпису позичальника, тобто сторони кредитного договору. Одночасно, суд звертає увагу на те, що в матеріалах цивільної справи №2-2435-09 за позовом Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору, яка була оглянута у судовому засіданні, наявна Заява позичальника [PERSON], яка ідентична Заяві позичальника, поданій позивачем у даній цивільній справ, проте текст Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, відрізняється від тексту таких Умов, які подані до суду з позовною заявою, що надійшла 27.01.2014 року. Зокрема, розділ 5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, які були додані позивачем до позовної заяви, що надійшла до суду 15.09.2009 року, взагалі не містить посилань на збільшення позовної давності, про що зазначено в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам, доданих до позовної заяви, що надійшла до суду 27.01.2014 року. В іншій частині також не встановлена автентичність таких Умов. Тобто, позивач звертаючись двічі до суду, двічі надав Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які відрізняються, що ставить під сумнів, який саме текст Умов був наданий фактично для ознайомлення позичальнику. Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може взяти до уваги, що факт укладення кредитного договору вже був встановлений рішенням суду від 13.10.2009 року, тому може не доказуватись сторонами. Як вбачається із заочного рішення суду від 13.10.2009 року та матеріалів цивільної справи, в якій таке рішення було ухвалене, позовна заява і рішення суду стосувались кредитного договору №DNH4KP75280166, укладеного 22.07.2006 року, а не 23.07.2006 року як в даному випадку, тобто мова йде про різні правочини, так як вони укладені різними датами. Будь-яких виправлень у рішення суду від 13.10.2009 року не вносилось і воно набрало законної сили. Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором Банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до вимог ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Стаття 207 ЦК України визначає вимоги до письмової форми правочину, у відповідності до якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як вбачається із позовної заяви, позивач посилається на те, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, тобто договір, який укладається між кредитодавцем та позичальником, і являється двостороннім. Проте, заява позивальника підписана лише зі сторони позичальника, та не підписана уповноваженою особою зі сторони кредитодавця із скріпленням печаткою. В заяві позичальника наявний лише підпис продавця-консультанта, яка засвідчила правильність даних, внесених у заяві, та особу позичальника, а не факт укладення кредитного договору. При цьому не вказано, чи являється продавець-консультант уповноваженою особою в розумінні ч.2 ст.207 ЦК України. Згідно ч.2 ст.1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частина 2 статті 215 ЦК України визначає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Цивільним кодексом не встановлено випадки, за яких кредитний договір, в разі якщо він являється нікчемним правочином, може бути визнано судом дійсним. Згідно статті 216 ЦК України недійний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою стороною. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Позивач та відповідач не пред'являли вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Суд, з власної ініціативи також не вважає за потрібне застосувати такі наслідки, враховуючи позицію представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, яка становить три роки, а у випадку стягнення неустойки - один рік. За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити повністю у позові, так як він ґрунтується на нікчемному правочині.

Outcome: dismissed