Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № BL_КГ100095844 від 22 лютого 2012 року у сумі 39126 гривень 06 копійок. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 09 листопада 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 20 жовтня 2015 року та 09 листопада 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений по суті кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом надання кредиту. Але відповідач свої зобов`язання по його поверненню, сплаті процентів та комісій у строки, встановлені договором не виконав. Тому у банка виникло право вимоги сплати цих платежів з відповідача. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення неустойки за невиконання грошових зобовязань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і її. На основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Двадцять другого лютого 2012 року, [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) та публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (код ЄДРПОУ: 19017842) уклали договір банківського обслуговування № BL_КГ100095844 (а.с.6-22). За вказаним договором, банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит у сумі 15500 гривень, строком по 22 лютого 2015 року включно, а [PERSON] взяла на себе зобов`язання у строки, встановлені цим договором, повернути кредит, сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 0,01 % річних; комісію за управління кредитом в розмірі 3 % від суми кредиту (а.с.6-17). Взяті на себе зобов`язання щодо надання кредиту банк виконав у повному обсязі (а.с.52-67), але [PERSON] взяті на себе зобовязання щодо повернення кредиту, сплати процентів і комісії у строки та розмірах передбачених договором, не виконує (а.с.5-17,53-67). Сьомого вересня 2015 року, публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким просив стягнути з неї заборгованість, що виникла за договором № BL_КГ100095844 від 22 лютого 2012 року, станом на 15 серпня 2015 року, у розмірі 39126 гривень 06 копійок, через невиконання нею взятих на себе зобов`язань (а.с.2-4). Із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування, комісії та неустойки. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. А користуючись положеннями статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Із встановлених судом обставин вбачається, що позивач та відповідач 22 лютого 2012 року уклали змішаний договір. За яким банк, в частині договору про надання споживчого кредиту, взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит у сумі 15500 гривень, строком по 22 лютого 2015 року включно (а.с.6-17). І свої зобов`язання банк виконав у повному обсязі (а.с.52-67). Перевіряючи виконання зобов`язання відповідачем суд виходить з наступного: З огляду на положення частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивач та відповідач, як сторони кредитного договору встановили, що кредит надається позивачем строком по 22 лютого 2015 року включно, при цьому [PERSON] взяла на себе зобов`язання у строки, встановлені цим договором (графіком), повернути кредит, сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 0,01% річних, а також комісійні винагороди (комісії) у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту (а.с.6-17). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитним договором № BL_КГ100095844 від 22 лютого 2012 року (а.с.5) та виписки по рахунку (а.с.53-67) відповідач, як позичальник, взяті на себе зобовязання належним чином не виконала. У звязку з чим, у неї утворилась заборгованість, яка станом на 15 серпня 2015 року складається з: 6434 гривні 96 копійок - заборгованість за кредитом; 42 копійки - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6820 гривень 82 копійки заборгованість по комісії. Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобовязання у вигляді повернення кредиту, сплати процентів та комісії на підставі кредитного договору, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на отримання від відповідача, як боржника, наданого йому кредиту, сплати процентів та комісії у вказаному вище розмірі. Тому, матеріально-правову вимогу позивача до [PERSON] про стягнення з неї наступної заборгованості: 6434 гривні 96 копійок - заборгованість за кредитом; 42 копійки - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6820 гривень 82 копійки заборгованість по комісії, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, позивач та відповідач у кредитному договорі встановили, що у випадку порушення позичальником зобов`язання із сплати кредиту чи процентів, чи комісії у вигляді щомісячної винагороди, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 25% (пункт 4.2 загальна частина та пункт 9 спеціальної частини договору). Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитним договором № BL_КГ100095844 від 22 лютого 2012 року (а.с.5) та виписки по рахунку (а.с.53-67), належним чином свої зобов`язання відповідач не виконала, у тому числі допустила прострочки платежів. У звязку з чим, банк використав своє право на нарахування штрафу та заявив на підставі умов договору до стягнення 25869 гривень 86 копійок у вигляді штрафу. Перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку вказаних грошових коштів у вигляді штрафу, суд виходить з наступного. Дійсно, пунктом 4.2 загальної частини договору сторони прямо передбачили, що у випадку невиконання позичальником обовязку передбаченого пунктом 3.3.3 Загальної частини договору при тому, що прострочення виконання боргових зобовязань за договором перевищило 60 календарних днів, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити штраф у розмірі зазначеному в пункті 9 Спеціальної частини договору. Але з огляду на положення пункту 3.3.3. Загальної частини договору обов`язок, невиконання якого є однією з підстав виникнення у банку права вимоги уплати штрафу, зводиться до того, що позичальник не пізніше 10 календарних днів з дати отримання письмової вимоги банку повинен надати документальне підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку. Тому для підтвердження виникнення у банку права вимоги до позичальника щодо сплати штрафу, банк повинен довести у тому числі направлення ним і отримання позичальником письмової вимоги банку про надання документального підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку. При цьому, суд неодноразово у письмовому вигляді (а.с.28,33,37,44,46) роз`яснював банку його обов`язок доведення тих обставин на які він посилається як на підставу своїх вимог (у тому числі і щодо підстав нарахування штрафу), а також правові наслідки ненадання суду доказів існування тих обставин, на які він посилається. Проте, банк не надав суду будь-яких доказів направлення ним і отримання позичальником письмової вимоги банку про надання документального підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку, як однієї з підстав виникнення у банку права вимоги до позичальника щодо уплати штрафу. Також, суд бере до уваги і наступні нормативні положення. Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1053-р від 30 жовтня 2014 року (яке не є скасованим), місто Рубіжне Луганської області входить у вказаний перелік. А відповідач, починаючи з 29 червня 2004 року має у цьому місті зареєстроване місце проживання. Судом встановлено, що позивач застосував штраф у період після 14 квітня 2014 року та на основну суму заборгованості, яка прострочена до сплати після 14 квітня 2014 року. Тому підстави для стягнення нарахованого банком штрафу, відсутні. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, у розмірі 13256 гривень 20 копійок, з яких: 6434 гривні 96 копійок - заборгованість за кредитом; 42 копійки - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6820 гривень 82 копійки заборгованість по комісії. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Згідно з частиною 3\~статті 88 ЦПК України\~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню на суму 13256 гривень 20 копійок, а позивач був звільнений від сплати судового збору, останній, у розмірі 132 гривні 56 копійок, підлягає стягненню на користь держави з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже,

Outcome: partial