Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в жовтні 2014 року суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та повернення понесених судових витрат по справі. У позовній заяві зазначено, що 15.05.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №137К за умовами якого надано кредит у розмірі 250000доларів США, зі сплатою 12% річних, з кінцевим терміном повернення 15.05.2014 року. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підстав кредитного договору, 15.05.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу. Станом на 09.10.2014 року заборгованість позичальника перед кредитором в сумі 718 040.69 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на час розрахунку (12.93 долара США) 9 284 266.23грн. У зв'язку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, позивач надіслав відповідачам повідомлення-вимогу про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання за кредитним договором, які залишені останніми без задоволення та без відповіді. Тому в силу приписів ст..33 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки іпотекодержатель ставить вимогу дострокового погашення боргу та в рахунок цього провести звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізацію його шляхом укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Одночасно з зверненням стягнення на предмет іпотеки, позивач просив винести рішення про виселення мешканців з квартири, що підлягає реалізації. 21.01.2016 року у зв'язку з закінченням повноважень судді Бойчука О.В., справа прийнята до розгляду цього складу суду. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач позов не визнав, зазначивши, що іпотеко держатель ПАТ КБ «Приватбанк» має в іпотеці і інші об'єкти що належать позичальнику, тому слід здійснити звернення стягнення на ті предмети іпотеки, оскільки житловий будинок, який є предметом спору є єдиним місцем проживання відповідача, його сім'ї та інших осіб, що зареєстровані в ньому. Окрім того, просив врахувати норми ст..551 ЦК України, оскільки у відповідача скрутне фінансове становище, він намагається погасити борг перед кредитором, але нарахована неустойка понад 200 тисяч доларів США є несправедливим нарахуванням, зважаючи і на значне нарахування боргу по тілу, відсотках та комісії. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.05.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитна угода №137К за умовами якої надано кредит в рамках угоди у розмірі 250 000 доларів США, зі сплатою 12% річних, з кінцевим терміном повернення 15.05.2014 року, цілі кредиту - придбання основних засобів (а.с.15-18). Також, між цими ж сторонами було укладено договір про видачу траншу №137К/1 15.05.2007 року на суму 250 000 доларів США, зі сплатою комісії - 0.15% щомісяця (а.с.19-21,24). В матеріалах справи є наявний також підписаний договір №137К/2, однак кошти по ньому не видавались як встановлено судом, і підтверджено сторонами. Пунктом 2.2.3 п.4.2, 4.4 кредитної угоди, договору про видачу траншу передбачено, що позичальник згідно графіка (щомісячно до 15 числа) здійснює погашення кредиту, відсотків. винагороди, відповідальність за невиконання зобов'язань позичальника врегульована п.6.1-6.8 договору. Згідно ст..14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Станом на 09.10.2014 року заборгованість позичальника перед кредитором в сумі 718 040.69 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на час розрахунку (12.93 долара США) 9 284 266.23грн., а саме: 214 665.82 доларів США за кредитом, 241 885.58 доларів США по відсотках, 56 950.19 доларів США по комісії, 170328.28 доларів США - пеня, 34191.49 та 19.33 доларів США - штрафні санкції (а.с.7-9). Даний розрахунок наданий позивачем, не спростований відповідачем. Однак, з врахуванням того, що відповідач просив суд застосувати норми ч.3 ст..551 ЦК згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Постанова Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу (п.27). Враховуючи принцип справедливості за ст..1 ЦПК України, та наявність підстав встановлених судом для зменшення розміру нарахованої пені та штрафу, суд прийшов до переконання про можливість такого зменшення на 90% від нарахованої позивачем суми - 2 644 690.56 грн. або 204 539.1 доларів США, та зменшити такий розмір до 20 453.56 доларів США що еквівалентно 20 453.91 грн. При цьому, що сума заборгованості по кредиту, відсоткам та комісії підлягає до задоволення в повному обсязі, а тому з врахуванням зменшеної судом неустойки сума заборгованості складає 533 955.5 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ застосованого позивачем в позові - 6 904 044.62 грн. Щодо застосування позовної давності, то враховуючи останній платіж та збільшений строк договірними відносинами, застосування спливу судом позовної давності не є підставним. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підстав кредитного договору №137К, 137К/1, 15.05.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Н.Р. за №Д0357 (а.с.25-26). Предметом іпотеки є нерухоме майно - 1) домоволодіння, як окремий виділений в натурі об'єкт права власності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], житловий будинок загальною площею 44.8 м.кв., житловою площею 31.0 м.кв. (літера А), сараю (літера Б), сараю (літера В), літньої кухні (літера Г), сараю (літера Д), вбиральні, металічної огорожі №1,2,3,4 колодязя №5, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.11.1992р., вартістю 33 363грн., погодженою сторонами вартістю 37875грн. (п.7 договору); 2) земельна ділянка, як окремий виділений в натурі об'єкт права власності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 0.0549 га, цільове призначення під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.03.2005 року, експертною грошовою оцінкою - 55059.21грн., погодженою сторонами вартістю 83 325грн. Разом вартість предмету іпотеки погодженою сторонами - 121 200грн. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Аналогічні положення містяться й у п. 18.4 договору іпотеки від 15.05.2007р. У зв'язку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав відповідачу 28.04.2014 року повідомлення про вимогу повернення достроково суми кредиту та всіх платежів в 30-денний термін з дня отримання вимоги (а.с.11-14), і в разі невиконання вимоги іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке залишено останніми без задоволення та без відповіді. Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання своїх зобов'язань позичальником [PERSON] щодо сплати кредиту, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст..39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст.38 цього Закону. Позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, такий порядок звернення стягнення нерухомого майна закону не суперечить, передбачений і умовами договору іпотеки - п.29, а тому суд приходить до висновку про те, що ця вимога позивача підлягає задоволенню. Враховуючи вимоги ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Сторони в договорі передбачили право на визначення самостійно ціни іпотеко держателем, однак суд з врахуванням вимог приходить до висновку про необхідність встановлення ціни продажу предмета іпотеки за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем , що буде справедливим для захисту прав іпотекодавця. Що стосується позовної вимоги на примусове виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, то п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Як вбачається з позовних вимог, позивачем не уточнено хто проживає та зареєстрований в спірній квартирі, а тому ці вимоги позивача не підлягають до задоволення і з підстав недоведеності. Пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, позивачем не надано суду. В даному предметі спору відповідач просив також суд врахувати вимоги Закону про мораторій. Щодо цього слід зазначити, що Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 9 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-483цс15, предметом якої був спір про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, 2 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення, згідно яких зробив такий правовий висновок. 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Даний кредит не спрямовувався на придбання іпотечного житла та земельної ділянки а тому необхідне надання іншого жилого приміщення, при цьому що позивач не зазначив таке приміщення, а у володінні та розпорядженні міської ради таке відсутнє. Тому, питання виселення не підлягає до задоволення і з підстав необґрунтованості такої вимоги. Дане домоволодіння підпадає під вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як кредит отриманий в іноземній валюті, площа не перевищує визначену норму, даний житловий будинок є єдиним житлом відповідача, в т.ч. його сімї (дружина, дві дочки), сімї брата (колишня дружина та дочка), всього 7 осіб, зареєстрованих у житловому будинку, що підтверджено довідкою Вовчинецької сільської ради від 24.05.2016р. №460, та інформаційною довідкою від 11.05.2016р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.74-79). А тому, рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не підлягає виконанню За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 14, 15, 16, 526, 530, 589-592, 610-612, 1049-1054 ЦК України, ст..33-40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial