Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до відповідачів у якому поставило питання їх виселення з житлового будинку, який є предметом іпотеки і розташований в с. Старі Богородчани, по вул. Грушевського, 1 Богородчанського району Івано-Франківської області. Заявлені вимоги представник позивача в судовому засіданні мотивував тим, що між відповідачем та ПАТ «ПриватБанк» 25.04.2007 року укладений кредитний договір №IFBWGA00000030 про надання строкового кредиту у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 33000 доларів США. Строк дії договору визначений до 24 квітня 2017 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 25.04.2007 року укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач передав у іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 306,4 кв.м., літню кухню, загальною площею 16,4 кв.м., сарай площею 11,6, криницю. Вказане домоволодіння розташоване за адресою с.Старі Богородчани, вул. Грушевського, 1 Богородчанського району Івано-франківської області. Предмет іпотеки належить відповідачу на підставі свідоцтва на право власності, яке зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ 29.10.2001 року за реєстровим №3. Відповідно до договору, іпотека поширюється також на земельну ділянку, загальною площею 0,2340 га, на якій розташоване домоволодіння. Рішенням Богородчанського районного суду від 26.04.2013 року, яке набрало законної сили 04.06.2013 року, постановлено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFBWGA00000030 від 25.04.2007 року у сумі 46989,82 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, позивач вказує, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи приміщення є підставою для виселення усіх мешканців. На вимогу банку, яка направлена усім відповідачам 06.11.2014 року, приміщення ними не звільнено, тому виникла необхідність у їх примусовому виселенні на підставі судового рішення. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнав. Вказав, що не заперечує факту існування боргу перед позивачем, однак в час економічної кризи та через зростання курсу валют втратив спроможність виконувати умови кредитного договору. Однак домогтись реструктуризації боргу чи розподілу фінансових ризиків від банку не зміг. Виселитись з приміщення не погоджується, оскільки це єдине житло, яке є в розпорядженні його родини. Представник відповідача [PERSON] заявлений позовні вимоги заперечив. Вказав, що договір іпотеки було укладено з порушенням вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», зокрема без попередньої згоди органів опіки та піклування. НА момент укладенні іпотечного договору в житлі були зареєстровані та проживали малолітній син та неповнолітня дочка відповідача, і їх житловими правами він розпорядився з порушенням встановленої законом процедури, а тому такий договір є нікчемним правочином. Представник служби у справах дітей та прокурор, який вступив у розгляд справи на стороні відповідачів з метою захисту інтересів неповнолітніх, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог банку. Свою позицію обґрунтовували тим, що [PERSON] на момент укладення іпотечного договору, не врахував інтересі дітей, які проживали у житлі, переданому в іпотеку, не отримав згоди на це органу опіки та піклування, а тому договір іпотеки слід визнати недійсним, про що прокурором заявлено до суду окремий позов. Просили у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимого слід відмовити. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Богородчанського районного суду від 26.04.2013 року, яке набрало законної сили 04.06.2013 року, задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25.04.2007 року №IFBWGA00000030 у розмірі 46989,82 дол. США звернуто стягнення на предмет іпотеки. Зокрема на житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Грушевського, 1 в с. Старі Богородчани Богородчанського району Івано-Франківської області, який належить [PERSON] та на земельну ділянку площею 0,2340 га, що розташована за тією ж адресою і належить [PERSON] Цим же рішенням визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, а також з наданням ПАТ КБ «Приватбанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу земельної ділянки та житлового будинку. Виходячи з цього, суд немає підстав оцінювати доводи представника відповідача, прокурора та представника органу опіки та піклування про недійсність договору іпотеки. Судом встановлено, що на час вирішення спору у будинку, крім власника [PERSON], проживають і зареєстровані його дружина [PERSON], дочка [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] 06.11.2014 року банк направив усім відповідачам письмову вимогу про добровільне виселення їх із вказаного домоволодіння. Вказане повідомлення отримане відповідачами 18.11.2014 року, однак вимога банку не виконана. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є\~стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя\~статті 109 ЖК Української РСР\~регулює порядок виселення громадян. Відповідно до частини другої\~статті 109 ЖК Української РСР\~громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга\~статті 109 ЖК Української РСР\~встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15. Судом встановлено, що вказане домоволодіння не було придбане [PERSON] за рахунок кредиту, забезпеченого його ж іпотекою, а збудоване ним до 2001 року і зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ 29.10.2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Старобогородчанської сільської ради від 11.09.2001 року, що підтверджено свідоцтвом про право власності. Виходячи з наведеного, законних підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла немає.

Outcome: dismissed