Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10013/051 філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось в суд із цим позовом. Просить суд стягнути з відповідачки суму боргу в розмірі 126 623,10 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.02.2008 року між сторонами було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 034, за яким банк надав відповідачці кредит в сумі 100000,00 грн., зі сплатою 16,5% річних за його користування на строк до 21.02.2016 року. В порядку забезпечення цього кредиту сторонами було укладено Договір іпотеки № 294 від 22.02.2008 року, в силу якого відповідачка передала в іпотеку банку - квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачці [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Оскільки, умови згаданого вище кредитного договору не виконувалися відповідачкою, банк раніше звернувся в суд із позовом до вказаних вище осіб про звернення стягнення на вказану квартиру. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 23.09.2013 року вказаний позов банку було задоволено частково. Звернуто стягнення на згадану квартиру як предмет іпотеки за способом реалізації шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій, але не менше 109800 грн., для погашення заборгованості [PERSON] перед АТ «Ощадбанк» ТВБВ № 10013/051 Львівське обласне управління за договором відновлювальної кредитної лінії № 034 від 22 лютого 2008 року в сумі 90492,87 грн. В задоволенні позовної вимоги банку про виселення вищевказаних осіб було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.12.2013 року рішення місцевого суду було змінено шляхом задоволення вимог банку в повному обсязі, у тому числі й виселення мешканців квартири [ADDRESS]. Проте, вищевказані судові рішення залишаються невиконаними станом на день подання позову, а кредитна заборгованість відповідачкою не погашена. Так, станом на 27.06.2014 року заборгованість відповідачки за кредитним договором перед банком становить 126 623,10 грн., з яких заборгованість по кредиту склала 80540 грн., заборгованість по відсотках 17161,81 грн., а також пеня в сумі 28921,29 грн., що стало підставою заявлених вимог банком. Враховуючи наведене позивач просить даний позов задовольнити повністю, стягнувши відповідачки і судовий збір по справі. Представник позивача за довіреністю Запотічняк С.М. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги банку підтримав повністю та просив суд їх задовольнити, виходячи із наведених вище мотивів. Крім того, суду пояснив, що на даний час відповідачка частково здійснює погашення боргу, у зв'язку із чим сторонами ведуться переговори. Відповідачка [PERSON] в судове засідання з'явилася. Заявлені позовні вимоги банку визнала повністю. Суду пояснила, що у неї з банком було досягнуто домовленість щодо погашення суми основного боргу у термін до жовтня 2015 року, за наслідками чого банк зобов'язався списати з неї суму пені за вказаним зобов'язанням. Так, за час розгляду даної справи відповідачкою було частково погашено суму заборгованості в розмірі 49 000 грн., у підтвердження чого нею було долучено до справи копії відповідних банківських квитанцій. Проти задоволення позову відповідачка не заперечила. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з таких мотивів. Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 22 лютого 2008 року між сторонами по цій справі укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 034, за яким позивач зобов'язався надати відповідачці кредит в сумі 100000,00 грн., зі сплатою 16,5% річних за його користування, окремими частинами за відновлювальною кредитною лінією у період до 1 березня 2010 року. Остаточним терміном повернення кредиту сторонами визначено - 21 лютого 2016 року (а.с. 13- 14). Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 22 лютого 2008 року сторонами та третіми особами було укладено Договір іпотеки № 294, в силу якого відповідачка передала в іпотеку банку приміщення квартири [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачці [PERSON], а також третім особам: [PERSON], [PERSON] і [PERSON] (а.с. 11-12). Вищевказані обставини також доводяться судовими рішеннями, що знаходяться в матеріалах даної справи (а.с. 15-18). Зокрема, рішенням Буського районного суду Львівської області від 23.09.2013 року було звернуто стягнення на згадану квартиру як предмет іпотеки за способом реалізації шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій, але не менше 109800 грн., для погашення заборгованості [PERSON] перед АТ «Ощадбанк» ТВБВ № 10013/051 Львівське обласне управління за договором відновлювальної кредитної лінії № 034 від 22 лютого 2008 року в сумі 90492,87 грн. У задоволенні позовної вимоги банку про виселення вищевказаних осіб було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.12.2013 року рішення місцевого суду скасовано в частині відмови у виселенні мешканців квартири [ADDRESS], з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вимог банку про виселення. В решті рішення місцевого суду залишено без змін (а.с. 15-18). За статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст.ст. 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Невиконання чи неналежне виконання позичальником умов кредитного договору на підставі п. 2.2.2 Кредитного договору дає право позивачу достроково вимагати виконання боргових зобов'язань за кредитом у відповідачки. Як безспірно було встановлено в судовому засіданні, відповідачкою умови вищевказаного кредитного договору належним чином не виконувалися, внаслідок чого станом на 27.06.2014 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 126 623,10 грн., з яких заборгованість по кредиту склала 80540,00 грн., заборгованість по відсотках 17161,81 грн., а також пеня в сумі 28921,29 грн., що стверджується наявним у матеріалах справи розрахунком суми боргу (а.с. 5). Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Крім цього, Верховним Судом України висловлена правова позиція у постанові від 4 вересня 2013 року в справі № 6-73 цс 13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування, судова палата прийшла до висновку про те, що наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке не виконане, не може бути перешкодою для звернення стягнення на майно, передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором. Відтак, суд вважає, що наявність судових рішень щодо задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачці [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] і [PERSON], не є перешкодою для задоволення позову про стягнення заборгованості з відповідачки [PERSON] За таких обставин, враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та доведеними у тому, що загальний розмір заборгованості відповідачки [PERSON] перед банком за кредитним договором станом на 27.06.2014 року складає суму в розмірі 126 623,10 грн., яка впродовж усього часу розгляду даного судового спору позивачем не змінювалась та не уточнювалась, незважаючи на подання ним уточненого Розрахунку суми боргу станом на 22.10.2014 року в сумі 87862,44 грн. без заявлення позивачем будь-яких клопотань про уточнення позовних вимог (а.с. 68). Однак, враховуючи те, що відповідачкою після подання цього позову було здійснено часткове погашення заборгованості на загальну суму в розмірі 49 000,00 грн., про що вбачається із банківських квитанцій від 12.09.2014р., 30.10.2014р. та 28.11.2014р., копії яких долучені до матеріалів справи (а.с. 57, 75-76). Тому, суд вважає що заявлений банком позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідачки в користь позивача різниці між наведеною заборгованістю та сумою проплат відповідачки, що становитиме суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 77623,10 грн. Крім того, з відповідачки в користь позивача слід стягнути 1266,33 грн. судових витрат у вигляді судового збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду із цим позовом. Ураховуючи викладене, та

Outcome: partial