Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі ПАТ КБ «Правекс-Банк») через представника звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № 3289-029/07Р від 18 грудня 2007\~р. у сумі 14240,82 доларів США та судовий збір в сумі 2990,57 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 грудня 2007 р. між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3289-029/07Р, згідно з яким останній отримав кредит на суму 8119 доларів США зі сплатою 11,99 % річних для придбання автомобіля та сплати страхових платежів за договорами страхування автомобіля (п.п. 1.1., 1.2. кредитного договору). Згідно з п. 4.4. кредитного договору позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами у сумі 97 доларів США щомісяця до 10-го числа наступного місяця. Проценти за користування кредитом відповідно до п. 4.5 кредитного договору підлягали сплаті позичальником щомісяця у строк до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування процентів, а також у момент припинення дії кредитного договору, зазначеного в п. 1.2. кредитного договору. Пунктом 10.1. кредитного договору визначено, що за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п. 1.2. кредитного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення. На забезпечення належного виконання зобов'язання та захисту майнових інтересів позивача як кредитора на випадок порушення зобов'язання позичальником, 18 грудня 2007 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 3289-029/07Р, відповідно до якого поручитель зобов'язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов'язань позичальником за кредитним договором. Позивач зазначив, що відповідач [PERSON] не виконував належним чином зобов'язання щодо сплати щомісячних внесків за кредитом та процентів за користування кредитом, унаслідок чого, відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 04 червня 2015 р. утворилася заборгованість у загальному розмірі 14240,82 доларів США, із яких: 5880,00 доларів США - заборгованість за кредитом; 3077,80 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3436,41 доларів США - пеня за прострочення сплати кредиту; 1846,61 доларів США - пеня за прострочення сплати процентів. В судові засідання представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» не зявлявся, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповіщав. До матеріалів справи долучена заява представника ПАТ КБ « Правекс-Банку» в якій вони просять розглянути справу у відсутності представника Банку, позовні вимоги підтримують. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Представник [PERSON] - [PERSON], розповідала суду, що відповідач [PERSON] є її рідним братом, тому всі проблеми повязані зі спірним кредитом доводилося вирішувати їй. Представник [PERSON] вказувала, що кредитні кошти [PERSON] придбав транспортний засіб автомобіль марки ВАЗ 11183, за який було сплачено у 2007 році 43300 гривень. Ще у 2010 році вона особисто пропонувала представнику Банку забрати транспортний засіб в рахунок погашення боргу, Банк начебто погоджувався, однак ніяких дій не вчиняв. Обґрунтовуючи заперечення проти позову представник [PERSON] вказувала, що 18 грудня 2007 р. між АКБ «Правекс-Банк» правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3289-029/07Р, відповідно до п. 1.1. якого [PERSON] отримав кредит на суму 8119 доларів США для придбання автомобіля та сплати страхових платежів за договорами страхування автомобіля. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредит надається позичальникові терміном з 18 грудня 2007 р. до 18 грудня 2014 р. Пунктом. 4.4 кредитного договору встановлено графік погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами у сумі 97 доларів США щомісяця до 10-го числа наступного місяця. Проценти за користування кредитом відповідно до п. 4.5. кредитного договору підлягали сплаті позичальником щомісяця у строк до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування процентів, а також у момент припинення дії кредитного договору, зазначеного в п. 1.2. кредитного договору. Крім того, відповідно до п. 9.2. кредитного договору шляхом підписання даного договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п.1.2. даного договору, припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Пунктом 6.1.4. кредитного договору встановлено обовязок позичальника при настанні подій, передбачених у п. 9.2. даного договору, достроково погасити заборгованість за кредитом і відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф. Прострочення з погашення позичальником заборгованості за кредитом та за сплатою відсотків за користування кредитом виникло в березні 2008 р., що відповідно до п. 9.2. кредитного договору зумовило припинення строку користування кредитом 10 квітня 2008 р. Відповідно до підпункту 6.1.4. кредитного договору саме з цього моменту позичальник був зобовязаний достроково погасити заборгованість за кредитом і відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф, а банк мав право протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом. Про порушення своїх прав позивач дізнався 10 квітня 2008 р. До суду позивач звернувся 27 липня 2015 р. З огляду на викладене, відповідачі просять застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити у позові. Крім того, представник [PERSON] [PERSON] звернула увагу суду на те, що поручитель відповідає за виконання зобовязань в тому ж обсязі що і позичальник, а тому оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами до [PERSON], то не підлягають задоволенню позовні вимоги і до поручителя [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 грудня 2007 р. між АКБ «Правекс-Банк» правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3289-029/07Р, відповідно до п. 1.1. якого [PERSON] отримав кредит на суму 8119 доларів США для придбання автомобіля та сплати страхових платежів за договорами страхування автомобіля. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредит надається позичальникові терміном з 18.12.2007 р. до 18.12.2014 р. зі сплатою 11,99 % річних. Згідно п. 4.4. кредитного договору позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 97 доларів США щомісяця до 10-го числа наступного місяця. Згідно п. 4.5. кредитного договору відсотки за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця (за час фактичного користування коштами протягом календарного місяця) у термін до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також на момент припинення дії договору, зазначеного в п. 1.2. даного договору. Відповідно до п. 9.2. кредитного договору шляхом підписання даного договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п.1.2. даного договору, припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника. При настанні подій, зазначених у п.п. 9.1.1.-9.2. кредитного договору, згідно п.п. 6.1.4. даного договору позичальник зобовязується достроково погасити заборгованість за кредитом і відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф. Відповідно до п. 10.1. кредитного договору за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п. 1.2 кредитного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення. На забезпечення належного виконання зобов'язання та захисту майнових інтересів позивача як кредитора на випадок порушення зобов'язання позичальником, 18 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № 3289-029/07Р, відповідно до якого поручитель зобов'язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов'язань позичальником за кредитним договором. Встановлено, що позивач свої зобовязання за умовами укладеного кредитного договору виконав, надав відповідачу [PERSON] кредит у сумі та розмірах, обумовлених договором. Крім того, цей факт визнаний представниками відповідачів у судовому засіданні, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Проте, відповідач [PERSON] не виконував належним чином зобовязання щодо сплати щомісячних внесків за кредитом та відсотків за користування кредитом. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором №\~3289-029/07Р від 18 грудня 2007 р. прострочення з погашення позичальником заборгованості за кредитом та за сплатою відсотків за користування кредитом виникло в березні 2008 р. Останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 10 вересня 2010 р. і після цього жодних платежів за кредитним договором не сплачено протягом усього часу аж до моменту звернення 27 липня 2015 р. позивача до суду із позовом. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст.\~11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно з ст. 3 ЦК України однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1\~ст. 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно\~\~до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина) (ч. 1 ст. 212 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Укладаючи кредитний договір № 3289-029/07Р від 18 грудня 2007 р., сторони визначили строк користування кредитом з 18.12.2007 р. до 18.12.2014 р. (п. 1.2. кредитного договору) та погодили графік погашення заборгованості за кредитом і сплати відсотків за користування кредитом (п. 4.4., 4.5. кредитного договору). Крім того, відповідно до п. 9.2. кредитного договору, шляхом підписання даного договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п.1.2 даного договору, припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника. У позовній заяві представник позивача вказував, що строк користування кредитом не змінювався, оскільки банк не направляв позичальникові письмового повідомлення про це. Проте, суд не погоджується з таким твердженням представника позивача з огляду на таке. Сторони кредитного договору врегулювали питання дострокового припинення договору. Так, у п. 9.1. кредитного договору наведено перелік випадків, в яких банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом, сплати належних відсотків і передбачених даним договором неустойок, а також відшкодування збитків, заподіяних банкові внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником даного договору. Тобто, цей пункт договору є уповноважуючим. Однак, в п. 9.2. кредитного договору сторони обумовили, що виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом є обставиною, настання якої зумовлює зміну умов зобов'язання: припинення визначеного у п.1.2. строку користування кредитом на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення, та виникнення обовязку позичальника достроково погасити заборгованість за кредитом і відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф. Тобто, за письмовою згодою сторін кредитного договору, строк користування кредитом змінюється у разі прострочення відповідачем [PERSON] погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування і визначається вже не 18 грудня 2014 р., а 10-м днем місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Суд вважає дану умову зобовязуючою, оскільки п.\~6.1.4. кредитного договору передбачений обовязок позичальника при настанні подій, зазначених у п.п.9.1.1.-9.2. даного договору, достроково погасити заборгованість за кредитом і відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф. А тому, банк мав направити відповідачу [PERSON] письмове повідомлення про це, але не зробив цього. Відповідно до наданого позивачем при зверненні до суду розрахунку заборгованості вбачається, що в березні 2008 р. у позичальника виникло прострочення з погашення заборгованості за кредитом та за сплатою відсотків за користування кредитом. Таким чином, за умовами п. 9.2. кредитного договору строк користування кредитом припинився 10 квітня 2008 р. Настанням обумовленої в договорі обставини змінився строк виконання зобов'язання і розпочався перебіг строків позовної давності. Зобовязання змінилось з періодичного на одноразове. Саме з цього моменту позичальник був зобовязаний достроково погасити заборгованість за кредитом і відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф, а банк мав право протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом, однак позовну заяву подав до суду лише у липні 2015 року. Отже, позивачем пропущено строк позовної давності. При цьому, після зміни строку виконання зобов'язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення та не могли вважатися належним виконанням зобовязання, оскільки за вимогою п. п. 6.1.4, 9.2 кредитного договору позичальник був зобов'язаний достроково погасити заборгованість за кредитом і відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф. Згідно з приписами\~ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Правовими наслідками порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, згідно\~ст. 554 ЦК України, є солідарна відповідальність боржника та поручителя перед кредитором, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1, 2 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1\~ст. 258 ЦК України\~для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, відповідно до ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 261 ЦК України\~установлено, що перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4\~ст. 267 ЦК України). За змістом\~статті 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені норми повинні застосовуватись і до поручителя. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позову з вищенаведених підстав, суд також враховує, що останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 10 вересня 2010 р. і після цього жодних платежів за кредитним договором не сплачено протягом усього часу аж до моменту звернення 27 липня 2015 р. позивача до суду із позовом. Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи все викладене, суд вважає, що необхідно застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі вимог\~ст. 141 ЦПК України, відповідно до змісту якої у разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed