Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DZHCG112810508, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 24000 дол. США на строк до 25 липня 2015 року. У звязку порушенням зобовязань за кредитним договором станом на 13 березня 2015 року заборгованість за кредитом становить 21870, 26 дол. США: 17928,53 дол. США заборгованість за кредитом; 2011, 60 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом; 320 дол. США заборгованість по комісії; 557.67 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором; 11, 57 дол. США штраф (фіксована частка); 1040, 89 дол. США штраф (процентна складова). Також в забезпечення виконання зобовязання за договором № DZHCG112810508 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки. Відповідно до умов договору поруки поручителям направлялися письмові вимоги із зазначенням невиконаних зобовязань за договором, проте така вимога була залишена без задоволення. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість в розмірі 21870, 26 дол. США та понесені судові витрати. Відповідачами, [PERSON] та [PERSON] до початку розгляду справи по суті кожним окремо було заявлено зустрічні позови про визнання договорів поруки припиненими. Кожна із зустрічних позовних заяв обґрунтована тим, що [PERSON] та [PERSON] як поручителі взяли на себе зобовязання за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором, а саме щодо повернення кредиту в сумі 24000 дол. США із сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць, а при порушенні зобовязань за кредитним договором 2,46 % на місяць. Разом з тим 25 листопада 2008 року Банк збільшив відсоткову ставку до 14,04 % річних, а при простроченні кредиту 33, 64 % річних. У звязку з чим збільшився обсяг відповідальності поручителя. Однак позивачі за зустрічними позовними заявами не надавали своєї згоди на підвищення відсоткової ставки за кредитним договором та взагалі не отримували навіть повідомлень про це. На підставі вищевикладеного [PERSON] та [PERSON] кожний окремо просили суд визнати припиненими договору поруки, укладені між ними та ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.47-52). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Зустрічні позовні заяви [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів поруки припиненими представник позивача не визнав та просив суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Окрім того представник позивача просив суд застосувати позовну давність до вимог про припинення договорів поруки та відмовити позивачам за зустрічним позовними заявами з цих підстав. Представник відповідачів в судовому засіданні первісний позов визнав частково, а саме в частині заявлених позовних вимог до [PERSON], оскільки дійсно мало місце порушення порядку повернення кредиту, разом з тим не погодився з розрахунком пені та штрафів. Також представник відповідачів просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] та [PERSON], оскільки вони не знали, що збільшився обсяг відповідальності за кредитним договором, а саме те, що збільшилася відсоткова ставка за кредитом. Жодних повідомлень про це вони не отримували, своєї згоди на зміну умов кредитування не надавали. У звязку з чим порука є припиненою. Представник відповідача також визнав необґрунтованими доводи представника позивача про застосування позовної давності до заявлених вимог за зустрічними позовними заявами, оскільки про збільшення обсягу відповідальності відповідачі дізналися лише, отримавши копію позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до них. На підставі вищевикладеного представник відповідачів просив суд задовольнити зустрічні позовні заяви в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. 26 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DZHCG112810508,, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 24000 дол. США на строк до 25 липня 2027 року з умовами сплати відсотків за користування кредитним коштами у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту відповідності до графіку погашення кредиту. Умовами договору передбачено, що погашення заборгованості мало відбуватися щомісячними платежами в період з 20 по 25 число кожного місяця в сумі 262, 55 дол. США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с.12-14). Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Уклавши із закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, [PERSON] порушив договірні зобов`язання, що призвело до виникненя заборгованості, яка станом на 13 березня 2015 року становить 20260, 13 дол. США: 17928, 53 дол. США; 2011, 60 дол.. США, 320 дол. США заборгованість по комісії (а.с.5-7). Згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Оскільки [PERSON]О допустив порушення строків погашення заборгованості за кредитом у відповідності до умов договору, що визнав у судовому засіданні представник відповідача, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про дострокове повернення заборгованості по кредиту, сплаті відсотків та комісії. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.\~\~Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Умовами договору передбачено відповідальність за несвоєчасне виконання зобовязання. Так п. 5.4. договору передбачено, що при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, у звязку з чим Банк буде змушений звернутися до суду, Позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. Також п. 7.1 договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати (зокрема оплата заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, Позичальник зобовязаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі. За порушення строків повернення кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом відповідно до умов договору станом на 13 лютого 2015 року нараховану пеню в сумі 436, 82 дол. США (а.с.7). В судовому засіданні представник позивача визнав, що в позові помилково зазначено пеню в сумі 557, 67 дол. США та сторони визнали, що нарахована пеня складає 436, 82 дол. США, у звязку з чим у відповідності до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України сума нарахованої пені не підлягає доказуванню. Позивачем надано розрахунок штрафу: 11, 57 дол. США (фіксована частина) та 1040, 89 дол. США (процентна складова). Суд не погоджується з таким розрахунком штрафу, оскільки він не відповідає умовам договору. Як зазначалося вище умовами договору передбачено нарахування штрафу у випадку порушення строків платежів у розмірі 250 грн. фіксована частка штрафу у звязку з чим суд приходить до висновку, що фіксована частка штрафу у відповідності до умов договору складає 250 грн., а не 11,57 дол. США, як зазначено у розрахунку позивача. Окрім того процентна складова штрафу, а саме 5% розрахована від ціни позову, в тому числі, на суму пені. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України пеня є видом забезпечення виконання зобовязання, а не сумою заборгованості. Нарахування штрафу у виді 5% від суми пені є по суті нарахуванням процентів на неустойку, що згідно з ч. 2 ст. 550 Цивільного кодексу України не допустимо. У звязку з цим, суд вважає, що штраф у виді 5% від суми заборгованості може бути нарахований лише на суму заборгованості за процентам за користування кредитними коштами та комісії. У звязку з цим суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача суми штрафу у виді процентної складової 5% від суми нарахованої пені необґрунтованими, оскільки вони не відповідають вимогам діючого законодавства та умовам договору. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача суми штрафу суд виходить з наступного розрахунку: 250 грн. фіксована складова штрафу та 5% від суми заборгованості (20260,13 дол. США) 1013, 01 дол. США. Саме ці суми штрафу підлягають стягненню на користь позивача. Також судом встановлено, що на виконання зобовязання за договором кредиту 26 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (Кредитор) та [PERSON] (Поручитель) було укладено договір поруки № DZHCG112810508/1, згідно з яким Поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед Кредитором за виконанням обовязків за кредитним договором в тому ж розмір, що і Боржник ([PERSON]О.) (а.с.17). Також 26 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (Кредитор) та [PERSON] (Поручитель) було укладено договір поруки № DZHCG112810508/2, згідно з яким Поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед Кредитором за виконанням обовязків за кредитним договором в тому ж розмір, що і Боржник ([PERSON]О.) (а.с.18). При цьому кожним з договорів поруки визначено конкретний обсяг зобовязання, за який є відповідальним поручитель, а саме сума кредиту, розмір відсотків за користування кредитом, порядок погашення заборгованості та відповідальність за прострочення погашення заборгованості. В судовому засіданні встановлено, що з 25 листопада 2008 року було збільшено відсоткову ставку за кредитним договором до 14,04 % річних, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.5-7), а також визнано сторонами у судовому засіданні. Про зміну відсоткової ставки 3 жовтня 2008 року [PERSON] надсилалося відповідне повідомлення (а.с.15-16). Правомірність збільшення відсоткової ставки сторони в судовому засіданні не оспорювали. Згідно з ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Разом з тим зі змісту договорів поруки № DZHCG112810508/1 та № DZHCG112810508/2 видно, що можливість зміни розміру процентів за кредитним договором № DZHCG112810508 без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, сторонами договорів поруки не узгоджувались. Позивачем не надано жодних доказів того, що поручителів інформували про зміну розміру процентів за основним зобовязанням і що вони надавали свою згоду на зміну основного зобовязання, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителів. У звязку з чим суд вважає законним та обґрунтованими вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів поруки припиненими. При цьому суд відхиляє доводи представника позивача про те, що в даному випаду не змінився обсяг відповідальності поручителя, а відбулася зміна умов договору, а тому згода поручителя не є обовязковою, оскільки збільшення відсоткової ставки є збільшенням відповідальності за договором, виходячи з того, що збільшується розмір щомісячного платежу та загальна сума кредитного зобовязання. Самим договором поруки не передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобовязанням без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди. Тобто такий порядок не було узгоджено між сторонами договору (банком та поручителем), а отже поручитель не надавав згоду на зміну основного зобовязання. Також суд вважає необґрунтованими доводи представника позивача про застосування позовної давності до вимог про припинення договорів поруки з огляду на таке. Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом було встановлено, що про збільшення обсягу відповідальності за договором [PERSON] та [PERSON] не знали, оскільки їм не надсилалися повідомлення про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором. Про такі зміни умов договору вони дізналися лише після отримання позовної заяви в 2015 році. У звязку з чим суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] заявлено вимоги про визнання договорів поруки припиненими у межах строку позовної давності. Будь-яких доказів на спростування встановлених судом обставин позивачем надано не було. Разом з тим суд відхиляє доводи представника відповідачів про те, що порука за договорами поруки, які укладені з [PERSON] та [PERSON] є припиненою з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України з огляду на таке. Частиною 4 ст. 559 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Договорами поруки № DZHCG112810508/1 та № DZHCG112810508/2 (п.11) передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Отже строк припинення поруки договором поруки не встановлено. Разом з тим договором кредиту (основним зобовязанням), а саме п. 7.1 визначено строк виконання зобовязання (тобто повернення кредиту) - 25 липня 2027 року. Оскільки строк виконання основного зобовязання не настав, суд приходить до висновку, що в цьому випадку до правовідносин, що склалися положення ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України не застосовуються. На підставі встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що поруки за договором поруки № DZHCG112810508/1 та № DZHCG112810508/2 є припиненими у звязку із зміною зобовязання, без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Це означає, що зі збігом строку дії поруки жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. У звязку з чим вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості суд вважає необґрунтованими, а тому в цій частині позову необхідно відмовити. З тих же підстав суд приходить до висновку, що зустрічні позовні заяви [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що позов задоволено частково, а тому судові витрати, понесені позивачем, а саме сплачений ним судовий збір (а.с.1), підлягають стягненню з відповідача, [PERSON] на користь позивача пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог. Судові витрати, понесені відповідачами [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню з позивача на їх користь. На підставі викладеного та

Outcome: partial