Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 32332,86 гривень, посилаючись на неналежне виконання зобовязань боржника за умовами договору кредиту, під час розгляду справи заявлені вимоги уточнені та зменшенні в частині сум, що підлягають стягненню, та остаточно заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь заборгованості станом на 28.02.2017 року у розмірі 30317,01 гривень, яка складається із: 5866,41 гривень заборгованості за кредитом, 21314,12 гривень заборгованості за відсотками за користування кредитом, 3136,48 гривень заборгованості за пенею та комісією, а також понесені судові витрати в розмірі 1600 гривень. Відповідач [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями відповідача, що полягали у незаконних вимогах від нього протягом 2016 та 2017 років сплатити на користь банка грошові кошти в різних розмірах, які висувалися шляхом надсилання ПАТ КБ «ПриватБанк» текстових повідомлень та здійснення дзвінків на його особистий номер мобільного оператора, розміщення в будинку та перед квартирою, де він мешкає, оголошень конфіденційного та образливого його гідність змісту з вимогами прибути та виконати дії на погашення заборгованості за кредитом, а також погрозами демонтувати двері у його відсутності, накласти стягнення на квартиру, де він проживає, оголосити його в розшук, недостовірних повідомлень про необхідність прибути та отримати відгук у виконавчу службу для зняття арешту з його майна та закриття провадження після сплати відповідної грошової суми, а також публічних звернень до мешканців будинку з проханням повідомити наявну про нього інформацію, в звязку із оголошенням у розшук. Зазначені дії відповідача порушують вимоги закону щодо забезпечення банківської таємниці та конфіденційності інформації щодо клієнта, та призвели до розголошення його персональних даних та відомостей про його матеріальний стан, в результаті чого з вини банка він був вимушений надавати пояснення на запитання співмешканців його будинку, які є для нього сторонніми людьми, приймати заходи для отримання інформації щодо арешту належного йому майна, що принизило його честь та гідність та спричинило йому як особі моральні страждання, а тому просив стягнути на його користь в рахунок відшкодування заподіяної відповідачем моральної шкоди грошові кошти в розмірі 10000 гривень. Представник позивача [PERSON] за первісним позовом змінені позовні вимоги та обставини, викладені в заяві, підтримала, обґрунтовуючи підставу їх задоволення невиконанням відповідачем зобовязань за умовами договору щодо повернення кредиту в межах встановленого ліміту на картковому рахунку, в установлений строк для щомісячних платежів погашення та повного його виконання, який спливає в останній день місяця дії платіжної картки, виданої відповідачу для користування кредитом. Враховуючи, що відповідач був ознайомлений з усіма умовами та правилами користування кредитом, подав заяву про його укладення договору, чим погодився з його умовами, 08.11.2013 року вдруге отримав платіжну картку з кінцевим терміном дії у серпні 2016 року, користувався наданим кредитом та мав постійну можливість бути проінформованим щодо розміру заборгованості та змін умов з офіційного веб-сайту для клієнтів банку, тому просила стягнути суму заборгованості відповідно до наданого уточненого розрахунку станом на 28.02.2017 року та судові витрати, понесені позивачем при зверненні із позовом до суду. Зустрічні позовні вимоги не визнала, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, витікають з договірних зобовязань, порушення яких не передбачає стягнення моральної шкоди, та мають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому, посилаючись на п.5.5. Умов та правил надання банківських послуг, не заперечувала факт щомісячного розсилання позивачем текстових повідомлень про суми заборгованості за кредитом на адресу [PERSON], як боржнику за кредитом, розміщення у зазначений спосіб та з відповідним змістом оголошень, та підтвердила наявність у позивача вказаних у повідомленнях розмірів сум заборгованості по сплаті кредиту у відповідні періоди часу, зазначивши, що такі заходи здійснюються спеціальними відділами Служб примусового стягнення, утвореним в структурі установи банку, з метою спонукання боржників у будь-який спосіб на погашення заборгованості. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав та заперечував проти його задоволення в повному обсязі, стверджуючи, що будь-якого кредиту він у позивача не отримував та договору з ПАТ КБ «ПриватБанк» на таких умовах фактично не укладав. Дійсно, за заявою ним було відкритий картковий рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримано платіжну картку строком на два роки, термін дії якої закінчився на початку 2013 року, однак після його перебігу іншу картку не замовляв та не отримував, та картковим рахунком з того часу взагалі не користувався. З наведеними позивачем [PERSON], умовами та тарифами, графіком платежів не ознайомлювався, послугами ПАТ КБ «ПриватБанк» з надання кредиту не користувався та заборгованості перед позивачем не має. Претензії банку та повідомлення про необхідність сплатити необґрунтовану суму боргу за кредитом отримав вперше лише у 2015 році, які в подальшому надходили періодично протягом всього часу до моменту звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до суду, що вважає діями незаконними та неправомірними. А тому, просив зустрічний позов задовольнити та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму в розмірі 10000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями відповідача за зустрічним позовом. Також, просив застосувати строк позовної давності до заявлених вимог за первісним позовом, у разі визнання їх судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, та правові норми, якими вони регулюються, суд приходить до висновку про безпідставність первісного позову, а зустрічний позов задовольняє повністю, як обґрунтований та доведений за наступними обставинами. Згідно з ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ст. 58 ЦПК України). За змістом ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства , та особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та стала підставою для прийняття рішення про відмову за первісним позовом, суд, за правилами ст. 5 ЦК України, виходив з вимог законодавства, яке діяло на час вчинення правочину, з наведених сторонами та фактично встановлених обставин у справі, та з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах Пленуму та відповідних рішеннях з перегляду судових справ. Відповідно до ч.1,2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~ЦК України, у тому числі з договорів та правочинів. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, разом з тим, що положенням статті 204 ЦК України встановлена Презумпція правомірності правочину , якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями ст.1054 ЦК України, чинними на час виникнення правовідносин, передбачалось, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти . Підставою заявлених вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» зазначає в позові неналежне виконання відповідачем зобовязань боржника, як сторони за Договором кредиту, укладеного 22.02.2010 року шляхом підписання [PERSON] заяви, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з безумовним правом зміни його розміру за рішенням банку та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, посилаючись на «Умови та правила надання банківських послуг», «[PERSON] користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку», як на невідємні складові кредитного Договору,

Outcome: approved