Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ЗАТ «ОТП Банк», третя особа - [PERSON], про звільнення майна з-під арешту, а саме: автомобіля «AUDI A8», 1997 року випуску, кузов/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] та є заставним майном ПАТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 20 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNL0AE00000114, відповідно до якого позивач надав третій особі кредит в розмірі 21 569,50 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та третя особа уклали договір застави автотранспорту №DNL0AE00000114 від 20 листопада 2007 року. Відповідно до умов договору застави, [PERSON] передав в заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль «AUDI A8», 1997 року випуску, кузов/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. 17 листопада 2008 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дубровською Т.А. при примусовому виконанні судового наказу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на користь ЗАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості було накладено арешт на вищевказаний автомобіль, належний на праві власності [PERSON] та є заставним майном ПАТ КБ «ПриватБанк». Виходячи з вищевикладеного позивач просить суд позов задовольнити та звільнити заставне майно з-під арешту. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно письмової заяви позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розгляд справи провести без його участі, на підставі документів, наявних в матеріалах справи. Представник відповідача - Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, у судове засідання не з'явся, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача - ЗАТ «ОТП Банк», у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - [PERSON], у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи дані обставини, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної цивільної справи без участі сторін, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Дослідивши надані письмові докази, суд встановив наступні обставини та визначив відповідні до них правовідносини. Дійсно, 20 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNL0AE00000114, відповідно до якого позивач надав третій особі кредит в розмірі 21 569,50 доларів США (а.с. 6-11). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та третя особа уклали договір застави автотранспорту №DNL0AE00000114 від 20 листопада 2007 року (а.с. 12-18). Відповідно до умов договору застави, [PERSON] передав в заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль «AUDI A8», 1997 року випуску, кузов/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. 17 листопада 2008 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дубровською Т.А. при примусовому виконанні судового наказу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на користь ЗАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості постановою серії ВП №10043150 було накладено арешт на вищевказаний автомобіль, належний на праві власності [PERSON] та є заставним майном ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 21). Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 6 ст. 576 ЦК України, предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 1 Закону України «Про заставу» передбачає право заставодержателя на першочергове задоволення своїх вимог із вартості заставленого майна. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих про строчкою виконання. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про заставу», якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше. Частиною 7 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що спори, які виникають у виконавчому провадженні щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Частиною 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», заставодержатель набуває права стягнення за рахунок предмета застави у випадку порушення умов кредитного договору. Крім того, згідно ст. 14 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Так, вищий пріоритет на заставлене майно має ПАТ КБ «ПриватБанк». Отже, державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями. Згідно ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з - під арешту. Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. В даному випадку право застави у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло, 20 листопада 2007 року, а постанову про накладення арешту на майно було винесено 17 листопада 2008 року, тобто пізніше ніж було укладено договір застави; станом на 19 лютого 2009 року заборгованість [PERSON] перед позивачем складає 36 328,00 доларів США, що значно перевищує вартість предмету застави. У зв'язку з тим, що позивач є заставодержателем, він і має переважне право на задоволення вимог із вартості заставного спірного автомобіля, а не інші стягувачі (які не являються заставодержателями), на користь яких державний виконавець виніс постанову про арешт майна. Отже винесення державним виконавцем даної постанови порушує вимоги ЗУ «Про заставу», через що банк не має можливості задовольнити вимоги по кредиту за рахунок реалізації заставного автомобіля, оскільки на нього накладено арешт державним виконавцем. Враховуючи вищенаведене, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль є заставним майном, однак позивач, як заставодержатель, не має можливості, задовольнити свої вимоги у зв'язку із існуючим обтяженням. Зазначене є порушенням абсолютних прав позивача як сторони договору застави, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved