Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «[PERSON] РОЗВИТКУ» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 20.07.2012 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №ІСКGМСUІ.41887.005, відповідно до умов якого банк зобовязався протягом 60 днів з моменту укладення цього договору встановити кредитний ліміт в розмірі 2000 грн. на рахунок №2625.9.000040405, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг, з нарахуванням відсотків в розмірі 36% річних за користування кредитом, крім пільгового періоду. Банк в повному обсязі виконав умови кредитного договору, встановивши 23.08.2012 року кредитний ліміті в розмірі 2000 грн. 13.02.2013 року ліміт було збільшено на 2900 грн., 12.03.2013 року - на 200 грн., 15.08.2013 року на 1800 грн., 11.01.2014 року на 700 грн., 21.02.2014 року ліміт було зменшено на 74 грн. 66 коп. В звязку з порушенням позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, станом на 05.08.2016 року виникла заборгованість в сумі 22259 грн. 45 коп., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредитом 6894 грн. 97 коп., прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом 6400 грн. 10 коп.; пеня 8964 грн. 38 коп. В звязку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідачки [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 22259 грн. 45 коп., а також судові витрати по справі. Відповідачка [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до Публічне акціонерне товариство «[PERSON] РОЗВИТКУ» про визнання недійсним кредитного договору №ІСКGМСUІ.41887.005 від 20.07.2012 року. В обґрунтування зустрічних вимог посилалась на те, що останній було укладено із значними порушеннями законодавства України, є несправедливим. Зокрема, посилалась на те, що з дотриманням вимог ст.1055 ЦК України в письмовій формі було укладено кредитний договір, за умовами п.2.2 якого банк зобовязався протягом 60 днів з моменту укладення цього договору встановити кредитний ліміт в розмірі 2000 грн. на рахунок №2625.9.000040405, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг. Письмових доказів, якими підтверджується збільшення та/або зменшення встановленого кредитного ліміту (додаткові угоди до кредитного договору, первинні документи) банком не надано. А п.3.4 кредитного договору вважає недійсним з огляду на чітко визначені вимоги ст.ст.203,205,206,208,215,218,654,1054,1055 ЦК України щодо форми кредитного договору, форми змін до кредитного договору та наслідки їх недодержання. Додаток №1 до кредитного договору лише загальною структурою таблиці відповідає вимогам «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року, та суперечить п.3.2 вказаних Правил і вимогам ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положенням кредитного договору. З цього розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки або з будь-якого іншого пункту кредитного договору неможливо визначити суму заборгованості, яка підлягає сплаті кожного місяця. У анкеті-договорі відсутні дані, що позичальник отримував письмову інформацію на вимогу ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що містить кредитні умови і Умови та Правила надання банківських послуг та тарифів банку і поставив свій підпис. Недійсним через невідповідність нормам діючого законодавства є п.5.1 кредитного договору, що передбачає нарахування відсотків за порушення строків погашення заборгованості в розмірі подвійної процентної ставки 72% річних, оскільки сплата процентів за кредитним договором не є відповідальністю за порушення зобовязання. Умови п.5.2 кредитного договору щодо визначення розмір пені за порушення сплати процентів є несправедливими в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Вище зазначені вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а ї зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів. В судове засідання представник Публічного акціонерного товариства «[PERSON] РОЗВИТКУ» не зявився, надавши клопотання про розгляд справи за його відсутності та зазначивши про підтримання заявлених банком вимог. Також представником було надано письмові заперечення на зустрічний позов, в яких останній просив відмовити в задоволенні вимог [PERSON] Представники [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлений останньою позов та просили його задовольнити, а в задоволенні позову банку відмовити. Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві первісного позивача та запереченнях його представника на зустрічний позов, заслухавши пояснення представників відповідачки [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалі справи, 16.06.2012 року [PERSON] до банку було подано анкету-договір на оформлення платіжної картки та 20.07.2012 року між сторонами було укладено кредитний договір №ІСКGМСUІ.41887.005, відповідно до умов п.п.2.2,2.3,3.1 якого банк зобовязався протягом 60 днів з моменту укладення цього договору встановити кредитний ліміт на споживчі цілі в розмірі 2000 грн. на рахунок №2625.9.000040405, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг, з нарахуванням відсотків в розмірі 36% річних за користування кредитом, крім пільгового періоду. Перевіряючи викладені в зустрічному позові [PERSON] доводи, щодо невідповідності кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», суд враховує наступне. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15 і 23 цього Закону. Частиною 5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Частиною 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено умови договору, що є несправедливим та ч.ч.5,6 вказаної статті передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обовязково укладається в письмові формі (ст.ст.1054,1055 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову [PERSON] в частині визнання недійсним кредитного договору в цілому, виходячи з наступного. Так, під час розгляду справи представниками [PERSON] не заперечувався факт укладання нею кредитного договору з банком 20.07.2012 року та виконання останнім умов п.2.2 цього договору щодо відкриття рахунку та встановлення на ньому кредитного ліміту в сумі 2000 грн. Вказане також підтверджується відповідними копіями анкети-договору на оформлення платіжної картки, кредитного договору з додатком №1 (а.с.13-15,16 т.1), виписками по рахункам (а.с.48-79, 80-123 т.1, а.с.1-32 т.2); відомістю видачі кредитних платіжних карток та ПІН-конвертів (а.с.199 т.1). Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Відповідно до вимог ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах стро-ку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Частиною 3 ст.642 ЦК України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. В пункті 3.4 кредитного договору сторонами було визначено, що підписання цього договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, у період обслуговування кредитного договору. Згідно п.7.4 кредитного договору сторони домовились, що змін та доповнення до договору щодо зміни тарифів та/або Правил користування не потребують обовязкового укладання договору про внесення змін та доповнень, а можуть бути викладені шляхом розміщення інформації про нові Тарифи та Правила користування у приміщенні банку в місцях, призначених для розміщення інформації для клієнтів, шляхом СМС інформування або на офіційному сайті банку не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати внесення змін, а також надані в письмовому вигляді на вимогу позичальника. Зміни вважаються прийнятими, якщо позичальник не звертається до банку до дати внесення змін. У випадку незгоди з новими тарифами, позичальник має право розірвати договір з банком у порядку, визначеному в п.4.1.2 цього договору. Пунктом 7.2 кредитного договору визначено, що підписуючи договір позичальник засвідчує, що він отримав, повністю ознайомлений та згоден зі змістом цього договору та Тарифами банку. Таким чином, як вбачається із матеріалів справи, укладаючи кредитний договір [PERSON] погодилась із зазначеними в ньому умовами, подавши та підписавши анкету-договір від 16.06.2012 року, в якій своїм підписом засвідчила ознайомлення її з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, в подальшому підписала кредитний договір на визначених в ньому умовах та отримала кредитну картку та ПІН-код для користування останньою. Факт зміни кредитного ліміту протягом дії договору підтверджується зазначеними вище виписками по рахункам (а.с.48-79, 80-123 т.1, а.с.1-32 т.2). Про зміну кредитного ліміту [PERSON] повідомлялась шляхом направлення їй СМС повідомлень (а.с.239-240 т.1), тобто у спосіб визначений в п.7.4 кредитного договору та передбачений п.1.3.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Право банку на збільшення кредитного ліміту було визначено в п.3.4 кредитного договору та відповідачка жодним чином не оскаржувала зміну ліміту, натомість, користувалась кредитними коштами з урахуванням збільшеного кредитного ліміту. З огляду на це, зазначені вище положення ЦК України та умови кредитного договору суд вважає безпідставними доводи сторони відповідача за первісним позовом щодо недійсності п.3.4 кредитного договору, незаконності зміни кредитного ліміту та недоведеності такої зміни. В додатку №1 до кредитного договору «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» сторонами було визначено графік (період та суми щомісячних платежів) погашення кредиту. Розмір процентної ставки, порядок та строки погашення кредиту, зарахування коштів, також визначений і в самому кредитному договорі. За вказаних обставин, суд також вважає безпідставними доводи відповідачки [PERSON] та її представників щодо недотримання банком вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», в частині не ознайомлення відповідачки з умовами кредитування, сукупною вартістю кредиту ту, розмірами необхідних платежів. Враховуючи викладені фактичні обставини укладення спірного кредитного договору та його зміст з урахуванням норм чинного законодавства, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.203,1054,1055 ЦК України при укладанні спірного кредитного договору між його сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Твердження [PERSON] в предявленому зустрічному позові в частині несправедливості положень п.5.2 оспорюваного кредитного договору в частині визначеного розміру нарахування пені за порушення виконання зобовязань, суд оцінює критично, оскільки немає підстав вважати, що це положення договору насправді є несправедливим або нерозумним та таким, що не відповідає вимогам закону. Оспорюваний кредитний договір був укладений відповідачкою саме на викладених в кредитному договорі умовах, які її влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить її підпис у цьому договорі. Розмір пені 0,5% від суми простроченої заборгованості не є таким, що явно завищений та може бути непомірним для позичальника. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання недійсним кредитного договору в цілому, а також визнання недійсними п.п.3.4,5.2 цього договору про недійсність яких остання також зазначала в своєму позові. В частині доводів та вимог зустрічного позову [PERSON] про недійсність п.5.1 кредитного договору, суд враховує наступне. Вказаним п.5.1 кредитного договору визначено, що за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвоєної процентної ставки, що встановлена в п.2.3. В свою чергу п.2.3 кредитного договору встановлено, що банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 36% річних. Тобто, в п.5.1 кредитного договору, що включений до розділу 5 договору про відповідальність сторін, встановлено відповідальність позичальника за порушення строків погашення заборгованості за кредитом у вигляді сплати процентів в розмірі 72%. Разом з тим, проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами та не передбачені законом, як спосіб забезпечення виконання зобовязань та форма цивільно-правової відповідальності за кредитним договором. Таким чином, положення п.5.1 кредитного договору є несправедливими, оскільки встановлюють не передбачений законом вид відповідальності за невиконання зобов'язань позичальника за кредитним договором та встановлюють для споживача вимоги щодо сплати непропорційно великої суми неустойки/компенсації. В звязку з викладеним, суд приходить до висновку, що п.5.1 укладеного між сторонами кредитного договору від 20.07.2012 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч.ч.3,5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а зустрічні позовні вимоги [PERSON] частковому задоволенню. Перевіряючи обґрунтованість первісних позовних вимог банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, суд враховує наступне. З наданого до позову розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що остання розрахувалась виходячи із процентної ставки 72% річних в період з 20.07.2012 року по 22.08.2012 року та з 25.08.2015 року. Проте, п.2.3 кредитного договору розмір процентної ставки за користування кредитом встановлено 36% річних. Підстави та порядок зміни процентної ставки, повідомлення про це позичальника сторонами було визначено в п.4.3.1 кредитного договору. Однак, до позовної заяви та під час розгляду справи банком у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не надано доказів щодо наявності передбачених п.4.3.1 кредитного договору підстав для підвищення процентної ставки з 36% до 72% річних, повідомлення про це позичальника в порядку та строки визначені вказаним п.4.3.1 або п.7.4 кредитного договору. Якщо припустити, що таке підвищення було проведено у відповідності до п.5.1 кредитного договору, то таке рішення банку не відповідає умовам, як вказаного п.5.1, так і зазначених вище п.п.2.3,4.3.1 кредитного договору, оскільки п.5.1 включений до розділу 5 договору про відповідальність сторін та встановлює відповідальність позичальника у вигляді сплати відсотків в розмірі 72% за порушення строків погашення заборгованості. Разом з тим, як зазначалось судом вище проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами та не передбачені законом, як спосіб забезпечення виконання зобовязань та форма цивільно-правової відповідальності за кредитним договором. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що банком було порушено умови кредитного договору щодо порядку підвищення процентної ставки, визначення її розміру та повідомлення про це позичальника. В звязку з цим, а також враховуючи визнання судом недійсним п.5.1 кредитного договору, що в силу ч.7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» тягне його недійсність з моменту укладення договору, суд не може вважати належним доказом заявленої банком до стягнення суми заборгованості наданий до позовної заяви розрахунок цієї заборгованості, який проведений в певні періоди виходячи із безпідставно підвищеної процентної ставки 72%, що з огляду на положення п.4.4.5 кредитного договору щодо порядку зарахування коштів, прямо впливає на розрахунок і інших сум заборгованості. За вказаних обставин, суд вважає, що в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «[PERSON] РОЗВИТКУ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 22259 грн. 45 коп. слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог та недоведеністю їх належними доказами. В звязку з відмовою в задоволенні первісного позову банку та частковим задоволенням зустрічного позову [PERSON], а також звільнення останньої в силу ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» від сплати судового збору, у відповідності до ст.88 ЦПК України з Публічного акціонерного товариства «[PERSON] РОЗВИТКУ» на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial