Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем взятих на себе кредитних зобовязань. Представник позивача у судовому засіданні в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 04.07.2005 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір №\~ZPL0\~GK\~5531\~0217, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 21240\~доларів США на придбання нерухомості та оплату страхових платежів. Вказані кредитні кошти [PERSON] зобовязався повернути до 03.07.2025\~року включно, сплачуваим відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом, комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця та комісії за дострокове погашення кредиту. Між тим, відповідач належним чином не виконав зобовязання за вказаним договором, тому станом на 29.12.2015 року утворилась заборгованість у загальній сумі 16130,09\~доларів США, яка складається з: 14049,22 доларів США заборгованості за кредитом; 1556,14\~доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 194,40 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом; 330,33 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Виходячи з наведеного, посилаючись на протиправність дій відповідача, якими суттєво порушуються законні права кредитора, представник позивача просив суд стягнути з [PERSON] зазначену у позові заборгованість за кредитним договором у сумі 16130,09 доларів США, що еквівалентно 383896,14 грн. та судовий збір, сплачений Банком при зверненні до суду в сумі 5758,44\~грн. Представник відповідача під час розгляду справи заявлені Банком позовні вимоги не визнала у повному обсязі та пояснила, що відповідно до умов кредитного договору від 04.07.2005\~р. [PERSON] отримав від ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 21240 доларів США на придбання нерухомості, а саме - квартири [ADDRESS] та оплату страхових платежів. З липня 2015 р. відповідач через скрутне матеріальне становище перестав виконувати належним чином свої зобовязання щодо погашення кредиту. Ініційоване відповідачем за місцем роботи питання надання йому займу з метою погашення заборгованості за спірним кредитом, не дало позитивного результату. Заявлені Банком вимоги представник відповідача вважає необґрунтованими, мотивуючи тим, що позивач безпідставно предявив позов про дострокове повернення кредитних коштів без попереднього направлення відповідачеві повідомлення відповідно до п. 2.3 кредитного договору та не заявив одночасно вимогу про розірвання вказаного договору. Крім того, представник відповідача не погодилась із наданим Банком розрахунком заборгованості [PERSON] за кредитним договором через його невідповідність розрахунку, наданому позивачем на запит відповідача у січні 2015 року. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України цивільно-правовий договір визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Приписами частини 1 статті 1054 цього Кодексу визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 04.07.2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» (30 квітня 2009 року найменування банку було змінено на Публічне акціонерне товариство у звязку зі зміною його типу (а.с. 19) та [PERSON] було укладено кредитний договір №\~ZPL0\~GK\~5531\~0217, відповідно до умов якого [PERSON] надав позичальнику кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу до 03.07.2025 року включно у виді невідновлювальної лінії у розмірі 21240\~доларів США на наступні цілі: на придбання нерухомості в сумі 18000 доларів США та оплату страхових платежів у сумі 3240 доларів США, з виплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно в період уплати, комісії за безстрокове погашення кредиту відповідно до п. 1.5. цього договору. Періодом уплати рахувати період з «04» по «10» число кожного місяця (а.с. 11-13). Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з нормою статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначений кредитний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженою на це посадовою особою Банку та особисто [PERSON] Зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства і на підставі положень статті 629\~ЦК України є обовязковим для виконання сторонами. Свої зобовязання за кредитним договором [PERSON] виконав належним чином. Позичальник отримав вказану в договорі суму грошових коштів у вигляді невідновлювальної кредитної лінії. Перевіряючи доводи представника відповідача в частині не підтвердження позивачем документально факту передачі кредитних коштів позичальникові, суд виходить з такого. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З пояснень представника позивача у судовому засіданні вбачається, що видатковий касовий ордер щодо отримання відповідачем кредитних коштів за спірним договором у оригіналі кредитної справи не зберігся. Представник відповідача під час розгляду справи не заперечувала факту отримання [PERSON] кредиту за договором № ZPL0\~GK\~5531\~0217 від 04.07.2005 року та придбання ним за вказані кошти нерухомого майна квартири за адресою: м. Запоріжжя, вул. Республіканська, б.\~57, кв.\~78. Також представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що квартира за вказаною вище адресою належить відповідачеві на праві власності, він фактично в ній проживає. У якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 04.07.2005 року між сторонами у справі було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи викладене, оскільки факт використання відповідачем кредитних коштів на придбання квартири відповідно до умов кредитного договору від 04.07.2005 року, сторонами не заперечується, суд вважає вказані обставини встановленими. Щодо заперечень відповідача проти вимог Банку про повернення всієї суми кредиту за відсутності позовних вимог про розірвання кредитного договору та відсутності відповідного повідомлення позивачем [PERSON] про дострокове повернення боргу, суд виходить з такого. Згідно з абз. 7 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів), обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Таким чином, можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають спосіб захисту їхніх прав. Зі змісту підпункту 2.3.3 пункту 2.3 кредитного договору вбачається, що у разі порушення позичальником умов договору [PERSON] має право на власний розсуд, в тому числі, змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, оплати комісії і процентів за його користування виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. Іншого застереження, що передбачало б обовязкове дотримання сторонами процедури досудового врегулювання, кредитний договір не містить. Одночасно суд зазначає, що під час судового провадження сторонам за їх клопотанням надавався строк для врегулювання спору мирним шляхом, тобто, відповідач не був позбавлений можливості добровільно виконати вимоги банку в порядку, передбаченому договором, до винесення судового рішення. Проте відповідач вказаною можливістю не скористався. Отже наведені ним доводи не можуть бути підставою для відмови у позові. Відповідно до положень ст.ст. 1050, 1054 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати\~ дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Згідно з розясненнями, що містяться у п.29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,\~передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК. Також суд зазначає, що предявлення Банком вимог про дострокове повернення сум за кредитним договором без вимоги про його розірвання повністю узгоджується з положеннями ст.\~20\~ЦК України та ст.ст. 3,4 ЦПК України, оскільки право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві.\~ За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що позичальником порушені умови кредитного договору в частині внесення щомісячних платежів. Тим самим, судом встановлено існування у позивача субєктивного цивільного права щодо дострокового повернення всієї суми кредиту. У розрахунку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначено, що розмір заборгованості відповідача за кредитним договором від 29.11.2012 р. станом на 28.02.2015 р. становить 14049,22 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 1556,14 доларів США, а заборгованості по комісії за користування кредитом 194,40 грн. (а.с. 4-9). Судом визнається правильним представлений позивачем розрахунок суми заборгованості за кредитом та відсотками за його користування. Представник відповідача, заперечуючи проти розрахунку заборгованості, наданого Банком, не обґрунтувала та не конкретизувала у чому саме полягає його неправильність. Правовим наслідком порушення виконання зобовязання та одним із видів цивільно-правової відповідальності у відповідності до частини 1 статті 546 та пункту 3 частини 1 статті 610 ЦК України є встановлена договором або законом неустойка. Поняття неустойки дано в статті 549 ЦК України, згідно якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума чи інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Зі змісту наведених норм закону випливає, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання та залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, а й від часу такого невиконання. Як вид цивільно-правової відповідальності пеня застосовується виключно у грошових зобовязаннях та стимулює боржника до оперативності їх виконання, оскільки її розмір збільшується в залежності від кількості днів прострочення виконання. Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору, при порушені позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 Договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобовязується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. (або сумі у валюті кредиту, що еквівалентна 1 грн. по курсу НБУ на день уплати) за кожен день прострочення. Таким чином, умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення відповідачем строку погашення кредиту за кожен день прострочення. Судом визнається правильним та таким, що відповідає умовам кредитного договору, наданий позивачем розрахунок сум пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 330,33 доларів США. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини у справі та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] належним чином не виконав обовязки, передбачені укладеним у встановленому законом порядку кредитним договором. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем документально підтверджено відповідним платіжним дорученням сплата при зверненні з позовом до суду судового збору в розмірі 5758,44 грн. (а.с. 1). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved