Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №HAXRRC17290108 від 07.11.2007 року у розмірі 35184,88 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що відповідно до укладеного договору №HAXRRC17290108 від 07.11.2007 року [PERSON] 07.11.2007 року отримала кредит у розмірі 5599,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Як вказує позивач, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, та станом на 17.04.2014 року відповідач має заборгованість в розмірі 35184 грн. 88 коп. В судове засідання представник позивача, що діє на підставі довіреності з'явився, підтримав позовні вимоги, та просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання з'явилася, заперечувала проти позову, надала суду заперечення, в яких зазначила, що просить відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропущенням позивачем строку позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами по справі договору №HAXRRC17290108 від 07.11.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 5599 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ЗАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначені правовідносини сторін регулюються ст. ст. 257, 258, 526, 527, 530, 1049,1050, 1054-1055 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 5 599.00 грн. на підставі власної заяви , однак не належним чином виконала умови договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Однак данні позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як роз'яснено у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст.265 ЦК України позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтями 256, 257, 258 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2013 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» - враховуючи положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини 1 і 5 ст.261 ЦК України). Так, відповідачка отримала кошти за кредитним договором 07.11.2007 року та не здійснювала жодного платежу після укладення кредитного договору. Проте, ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду із даним позовом лише 23.05.2014 року, тобто з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову, а відповідач, відповідно до ч.3 ст.257 ЦК України подав заяву про застосування строків позовної давності, проте позивач не ставив перед судом питання про поновлення пропущеного строку позовної давності. Крім того, відповідно п.5.5 умов надання споживчого кредиту фізичним особам, терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Та позивачем при подачі позову до суду також не дотримано зазначеного строку. Так, як встановлено судом, відповідач перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту після 07.11.2007 року, а з вимогами про повернення кредиту банк звернувся 23.05.2014 року. В матеріалах справи наявна заява відповідача про застосування позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Так, оскільки останній платіж відповідачкою здійснено 07.11.2007 року, тобто строк позовної давності сплив 07.11.2010 року, а саме з цього часу рахується початок перебігу позовної давності. Позивач звернувся до суду 23.05.2014 року, вже після спливу строку позовної давності та заяв про поновлення пропущеного строку до суду не надходило. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. На підставі ч.4 ст.267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вказані обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed