Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в особі Львівської філії звернулося до суду з позовом до [PERSON] про його виселення з квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] (надалі - Квартира). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про необхідність примусового виселення відповідача із Квартири з урахуванням ст. 40 Закону України «Про іпотеку», договору іпотеки від 20.02.2006 та рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.08.2009 року, оскільки [PERSON] у добровільному порядку відмовляється звільнити займане приміщення. У судове засідання представник позивача не з'явився, натомість подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 51). Позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити та проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с. 54) відповідач в судове засідання повторно не з'явився, заперечень проти позову не надав, тому, за згодою представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Відповідно до положень частини третьої ст. 10 та частини першої ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу. Згідно з приписами ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.08.2009 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKR0GK00000301 від 17.02.2006 року в розмірі 111286,87 грн. було звернуто стягнення на Квартиру. Вказане рішення ніким не оскаржено та не скасовано (а.с. 18-19). Частинами другою та четвертою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або нежитлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено і частиною третьою ст. 109 Житлового кодексу України. Після набрання заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.08.2009 року законної сили, ПАТ КБ «ПриватБанк» 28.08.2013 року надіслало відповідачу вимогу про добровільне виселення з Квартири (а.с. 20). Зазначена вимога отримана відповідачем 14.09.2013 року, підтвердженням цьому є реєстр поштових відправлень рекомендованих листів та поштова квитанція (а.с. 21, 22-26). Фактичні дані щодо одержання вимоги про виселення від 14.09.2013 відповідачем не спростовано, а тому суд приходить до висновку, що за відсутності досягнення згоди між сторонами іншого строку, аніж місячний, для добровільного звільнення житлового будинку, відповідач зобов'язаний був звільнити Квартиру, на яку звернено стягнення як на предмет іпотеки. Проте протягом місяця відповідач Квартиру не звільнив. Відповідно до п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати наступне, відповідно до ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, ст.40 Закону України «Про іпотеку» ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Отже, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, та лише після спливу одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. За таких обставин враховуючи те, що відповідач у встановлений законом строк добровільно не звільнив спірну Квартиру, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати по справі у сумі 243,60 грн. (судовий збір а.с. 2, 3) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved