Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 22 січня 2008 року уклали Кредитний договір № 651-07М. Згідно договору Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» зобов»язався надати Відповідачу кредит у розмірі 30000.00 (Долар США) на термін до 10 жовтня 2012 року, а Відповідач зобов»язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов»язань за кредитним договором, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов»язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач зобов»язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № 651 М-07. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов»язання за вказаним Договором не виконав. У зв»язку з зазначеними порушеннями зобов»язань за кредитним договором Відповідач станом на 03 вересня 2014 року має заборгованість - 14055,96 (Долар США), яка складається з наступного: - 6504,15 (Долар США) - заборгованість за кредитом; - 5266,90 (Долар США) - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2284,91 (Долар США) - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором. У судовому засіданні представник позивача Лещенко Д.Ю., який діє на підставі Довіреності № 2516-О від 16 серпня 2013 року (а.с.33) підтримав заявлені позовні вимоги, на обґрунтування яких послався на обставини, викладені у позовній заяві, та зазначив, що всі докази, якими він обгрунтовує позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанку» знаходяться в матеріалах справи. Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» просить суд стягнути з Відповідача - [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 14055,96 (Долар США), що за курсом 12,53 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.09.2014 року складає 176121,18 грн. за кредитним договором № 651-07М від 22 січня 2008 року та судові витрати. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином неодноразово повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 31,40). 04 листопада 2014 року відповідач направив на адресу суду Заяву в якій просить справу слухати у його відсутності за участю його представника - адвоката [PERSON] (а.с.23). Представник відповідача - адвокат [PERSON], який діє на підставі Ордеру серії ДН № 000.4337 від 03 листопада 2014 року (а.с.24) та Договору про надання правової допомоги від 03 листопада 2014 року ( а.с. 27) не визнав позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» та вказав, що дійсно заборгованість за кредитним договором у відповідача є. Але банк не ставить питання про розірвання кредитного договору. Також вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума пені тільки за один рік, оскільки законом встановлено строк позовної давності у один рік. Просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. 04 листопада 2014 року на адресу суду надійшло Заперечення проти позову про стягнення заборгованості в якому [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, зазначивши наступне: «між ним, [PERSON] та позивачем було укладено Кредитний договір № 651 М-07 від 10 жовтня 2007 року. Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору строк повернення кредиту, процентів і винагороди згідно Графіку погашення кредиту, процентів і винагороди, але не пізніше 10 жовтня 2012 року. На підставі п. 2.3.3 Кредитного договору у передбачених кредитним договором випадках Банк, на свій розсуд, має право: а) змінити умови Договору - вимагати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших обов'язків за Договором в повному обсязі шляхом направлення йому повідомлення. При цьому, згідно ст. ст. 211, 611, 651 Цивільного кодексу України за обов'язками, строки виконання яких не настали, строки вважаються такими, що настали у вказану в повідомленні дату. В цю дату Позичальник зобов'язаний повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати обов'язки за цим Договором; або: б) розірвати Договір в судовому порядку. При цьому в останній день дії Договору Позичальник зобов'язаний повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування за цим Договором; або: в) згідно ст. 651 Цивільного кодексу України здійснити одностороннє розірвання договору з направленням позичальнику повідомлення. У вказану в повідомленні дату Договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії Договору Позичальник зобов'язаний повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, проценти за фактичний строк його використання, повністю виконати інші зобов'язання за Договором. Одностороння відмова від виконання договірних умов не звільняє Позичальника від відповідальності за порушення зобов'язань. На підставі ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом, чи не випливає із звичаїв ділового обороту. На його адресу не надходило від позивача жодних повідомлень щодо зміни умов Кредитного договору або його розірвання в односторонньому порядку, він не підписував будь-які додаткові угоди до Кредитного договору з цього приводу. У позовній заяві позивач не ставить питання про розірвання Кредитного договору в судовому порядку. Зважаючи на це виникає питання щодо строку дії кредитного договору, адже це має суттєве значення для визначення кінцевої дати розрахунку суми заборгованості. Відповідно до п. 6.1 кредитного договору передбачена пеня у розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України. Разом з тим, розмір пені, зазначений у розрахунку заборгованості, більше ніж подвійний розмір облікової ставки НБУ. Наприклад, річна облікова ставка НБУ на момент укладання договору 10 жовтня 2007 року складала 8,00%. Таким чином, щоденна пеня мала складати 0,0438% (8% х 2:365 днів у році), а в розрахунку пеня складає 0,0440%. Це зауваження стосується розміру пені у всі періоди, що зазначені у розрахунку. Крім того, позивач нічим не обґрунтовує, чому розрахунок заборгованості він проводить у доларах США, адже, відповідно до чинного законодавства кредити на споживчі цілі мають надаватись виключно у національній валюті» (25-26). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства і підставами виникнення цивільних прав та обов»язків у тому числі, є дії осіб з укладання договорів та інших правочинів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що при вирішенні справ, за позовами, що виникають при укладанні, забезпеченні та припиненні кредитних договорів, а також при визнанні їх недійсними, повинен здійснюватись у точній відповідності із законом та в установлені для цього строки. При вирішенні таких спорів суди мають виходити з положень ст.ст. 41,42, 99 Конституції України , статті 1 Першого протоколу та Конвенції протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також враховувати, що кредитні правовідносини врегульовано, зокрема, главами 52,53,71 Цивільного кодексу України, Законами України: від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки та банківську діяльність»; від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу»; від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку»; від 12 травня 1991 року №1023-XI «про захист прав споживачів»; від 18 листопада 2003 року № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; від 19 червня 2003 року № 979-IV «про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; від 01 липня 2004 року № 1952- IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та іншими нормативно-правовими актами. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 22 січня 2008 року уклали кредитний договір № 651 М-07 ( а.с. 7-10). Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є повним правонаступником Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» згідно Статуту, Банківської ліцензії № 22 від 05 жовтня 2011 року та Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи № 054809 серія А01 (а.с. 12-14). Згідно договору Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» зобов»язався надати Відповідачу кредит у розмірі 30000.00 (Долар США) на термін до 10 жовтня 2012 року, а Відповідач зобов»язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У відповідності до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісії, а також інших витрат згідно умов договору. Згідно положень ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 629 ЦК України чітко встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата*неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи, що строк виконання зобов'язання сплинув 10 жовтня 2012 року, а відповідач в порушення умов договору кредит не повернув, має прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом та з пені, позивач обґрунтовано, звернувся до суду з вимогами про повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та пені, що передбачено умовами кредитного договору, а саме. Заявою позичальника. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № 651 М-07. Таким чином, у порушення умов кредитного договору Відповідач зобов»язання за вказаним Договором не виконав. У зв»язку з зазначеними порушеннями зобов»язань за кредитним договором Відповідач станом на 03 вересня 2014 року має заборгованість - 14055,96 (Долар США), яка складається з наступного: - 6504,15 (Долар США) - заборгованість за кредитом; - 5266,90 (Долар США) - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2284,91 (Долар США) - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Таким чином суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість за Кредитним договором № 651 М-07 від 22 січня 2008 року 6504,15 (Долар США), що за курсом 12.53 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03 вересня 2014 року складає 81496,99 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом 5266,90 (Долар США), що за курсом 12.53 складає 65994,26 грн задовольнивши позовні вимоги в цій частині в повному обсязі. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов»язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 546 ЦК України та ст. 549 ЦК України виконання зобов»язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається, як пеня та штраф. Підставою, яка породжує обов»язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов»язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Як вбачається з розрахунку заборгованості, розмір пені нараховувався банком у зв'язку із порушенням Позичальником [PERSON] зобов'язань щодо погашення кредиту. Пеня нарахована за період з 20 березня 2009 року до 03 вересня 2014 року та складає 2284,91 ( Долар США). (а.с. 4-5). У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки, п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки ( штрафу, пені). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов»язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню ( місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день ( місяць) виникає щодня ( щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня ( місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, стягнення неустойки ( пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня ( місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для суддів. Відповідно до п. 6.7 Умов Кредитного договору № 651-07М від 22 січня 2008 року термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у п»ять років. Проте це є строком звернення до суду за захистом порушеного права, а разом з тим, згідно вимог ч.2 ст. 258 ЦК України нарахування пені не може перевищувати одного року. Пеня в межах 12 місяців за період з 15 жовтня 2013 року по 15 жовтня 2014 року складає 1973, 49 (Долар США) ( а.с. Як вбачається з позовної заяви ( а.с.2) вона була подана до суду 20 жовтня 2014 року. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат [PERSON] наголошував на тому, що до вимог про стягнення пені не застосовано строк позовної давності - який становить один рік, тому суд приходить до обгрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за період з 20 жовтня 2013 року по 15 жовтня 2014 року, яка становить 1959, 19 ( Долар США), що за курсом 12.53 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03 вересня 2014 року складає 24548,65 грн, задовольнивши позовні вимоги позивача в цій частині частково. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що він не визнає позовні вимоги банку також і тому, що банком при зверненні до суду не ставиться питання про розірвання кредитного договору і вважає ці ствердження відповідача безпідставними за таких обставин. Так, відповідно до ст. 598 ЦК України зобов»язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов»язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Статтею 651 ЦК України передбачені підстави для зміни або розірвання договору. У судовому порядку ці питання вирішуються, якщо сторони договору не досягли згоди і одна із заінтересованих сторін звернулася з вимогою до суду з двох підстав: має місце істотне порушення договору другою стороною; наявні інші випадки, встановлені договором або законом ( ч.2 ст. 651 ЦК України). Проте, відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов»язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки,що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Виходячи з правової позиції Верховного Суду України, яка є обов»язковою для виконання на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України, викладеної в постанові судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, однією з підстав розірвання договору за рішенням суду є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору ( абз. 2 ч.2 ст. 651 ЦК України). Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та ( або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або якщо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою ст. 652 ЦК України - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв»язку з виконанням цього договору. Однак, не одна із сторін в судовому засіданні не заявила позовних вимог про розірвання Кредитного договору № 651 М-07 від 22 січня 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON], суд же розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п/п 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 719-V11 мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2014 року складала 1 218 грн. Відповідно до п.35 Постанови №10 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» «Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ст. 88 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві- пропорційно до розміру задоволених позовних вимог…» Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1720,39 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial