Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», від імені якого діє представник за довіреністю, пред`явило даний позов. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що 29 жовтня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Медаком» був укладений договір кредитної лінії № 202, зі змінами та доповненнями, внесеними Додатковим договором про реструктуризацію № 1 від 30 травня 2014 року (далі - кредитний договір). Відповідно до п.п. 2.2-2.3.2. кредитного договору кредит надано у вигляді невідновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) на поповнення обігових коштів з остаточним терміном повернення не пізніше 28 квітня 2015 року. Позичальник зобов`язався не пізніше останнього банківського дня періоду, в якому закінчується строк користування кредитом у межах встановленого в звітному періоді діючого ліміту кредитування, здійснити погашення частини кредитних коштів у сумі, що буде необхідною для дотримання діючого ліміту кредитування на наступний період. Максимальний ліміт кредитування становить 280 000,00 гривень. Відповідно до п. 2.7. кредитного договору процентна ставка встановлена в розмірі 19,5 % річних, яка може бути встановлена в іншому розмірі в порядку, визначеному договором. Згідно п. 2.7.2. кредитного договору проценти нараховуються методом факт/факт на фактичну суму заборгованості позичальника за кредитом та за термін фактичного користування ним, починаючи з першого дня видачі кредиту включно, та до повного погашення заборгованості за цим договором. За умовами кредитування, передбаченими п. 3.1.1. та п. 3.1.2. кредитного договору, банк проводить надання кредиту в безготівковій формі шляхом сплати платіжних документів, наданих позичальником або шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку, для подальшої сплати платіжних документів згідно з цільовим призначенням кредиту. Надання кредиту або тієї чи іншої його частини на умовах цього договору здійснюється банком протягом 5 банківських днів після виконання позичальником усіх та кожної з умов надання договору та після надання банку документів, що підтверджують потребу в кредитних коштах, а також заявки позичальника, підписаної керівником і головним бухгалтером позичальника. В якості забезпечення виконання ТОВ «Медаком» своїх зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки № 202/31 від 29 жовтня 2013 року з [PERSON] 30.05.2015 року з [PERSON] розірвано договір поруки № 202/31 від 29 жовтня 2013 року, про що складено та підписано відповідний договір, тієї ж дати з [PERSON] укладено новий договір поруки № 202/32 від 30.05.2015 року. З моменту підписання договору поруки [PERSON] зобов`язався відповідати всіма власними коштами та майном по зобов`язаннях, взятих на себе товариством з обмеженою відповідальністю «Медаком» згідно кредитного договору. Вимоги банку про усунення порушень за договором кредитної лінії залишена [PERSON] без задоволення, заборгованість по кредиту не погашена. Банк свої обов`язки, передбачені кредитним договором, виконав повністю та належним чином. Позичальник порушив умови кредитного договору, а саме: не виконав зобов`язання щодо погашення кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим станом на 12.05.2016 року, в результаті невжиття позичальником та поручителем заходів щодо погашення простроченої заборгованості перед банком, існує заборгованість за договором кредитної лінії № 202 від 29.10.2013 року, яка складає 488353,08 гривень, у тому числі: прострочений борг за кредитом в сумі 280000,00 грн.; строкові відсотки по кредиту з 07.07.2014 по 11.05.2016 в сумі 84806,14 грн.; три проценти річних за прострочення сплати кредиту з 01.04.2014 по 11.05.2016 в сумі 10831,73 грн.; три проценти річних за прострочення сплати відсотків за кредитом з 07.07.2014 по 11.05.2016 в сумі 2147,53 грн.; інфляційні втрати банку з грудня 2014 по квітень 2016 року за прострочення сплати кредиту в сумі 94032,00 грн.; інфляційні втрати банку з вересня 2014 по квітень 2016 року за прострочення сплати відсотків за кредитом в сумі 16535,68 грн., яку просять стягнути з відповідача на користь Банку. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 19 січня 2021 було скасоване заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 25 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю «Медаком» про стягнення заборгованості.Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по даній цивільній справі. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 07 травня 2021 року справу було призначено до розгляду в судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, обґрунтувавши вимоги доводами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. У наданому відзиві на позовну заяву відповідачем вказано, що [PERSON] не є позичальником і за кредитним договором жодного разу грошових коштів не отримував. Також зазначає, що він не підписував договір про розірвання договору поруки № 202/31 від 29.10.2013 року та договір поруки від 30.05.2014 року та за неможливості надати позивачем оригіналів банківських документів позбавлений можливості заявити клопотання про призначення почеркознавчих досліджень. Що стосується укладеного договору поруки № 202/21 від 29.10.2013 вказує, що строк основного зобов`язання встановлено моментом пред`явлення вимоги, борг за кредитним договором обчислюється з 01 квітня 2014 року та позивач протягом одного року повинен був пред`явити позов до нього. Просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Вважає, що застереження, викладені в пункті 5.4 Договору поруки стосовно збільшення до трьох років строку позовної давності не може стосуватися припинення поруки, оскільки право на позов у Банку виникло за спливом 5-денного строку з моменту отримання [PERSON] письмового повідомлення про несплачену ТОВ «Медаком» суму по кредитному договору. В той же час вказав, що ані ТОВ «Медаком», ані АТ «Ощадбанк» не зверталися до відповідача з жодним письмовим повідомленням про прострочення платежу за кредитним договором. Також зазначає про припинення поруки у зв`язку із зміною зобов`язання без згоди поручителя, а саме вважає, що додатковий договір про реструктуризацію № 1 від 30 травня 2014 року містить зобов`язання про збільшення обсягу відповідальності поручителя без одержання його згоди на такі дії з боку кредитора. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач надав відповідь на відзив, в якому вказав, що згідно умов кредитного договору, банк проводить надання кредиту в безготівковій формі шляхом сплати платіжних документів, наданих позичальником або шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, про що були надані виписки по рахунку позичальника. Наголосили, що [PERSON] відповідно до договору поруки № 202/31 від 29.10.2013 та договору поруки № 202/32 від 30.05.2014 є поручителем, а не позичальником та відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Вказують, що банком було підготовлено до відправки [PERSON] на адресу його реєстрації в м. Луганську вимогу про усунення порушень за договором кредитної лінії за вих. № 60-09/88 від 29.05.2015, але відправка була неможлива, оскільки поштові відправлення до м. Луганська на даний час не здійснюються. Щодо строку поруки зазначили, що згідно договору поруки № 202/32 від 30.05.2014 було змінено строк дії поруки до 30 років з моменту його підписання. Окрім того, зазначили, що банк позбавлений можливості надати суду оригінали договору поруки № 202/32 від 30.05.2014, додаткового договору про реструктуризацію № 1 від 30.05.2014 у зв`язку з тим, що вказані документи фактично знаходяться в приміщення філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» в м. Луганську, тобто в населеному пункті, де на даний час проходить операція об`єднаних сил. Вислухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року, яким чинні ГПК України та ЦПК України викладено у новій редакції. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. За змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд вважає за необхідне зазначити про те, що до юрисдикції господарських судів належать спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці і, при цьому, суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року. Враховуючи викладене, позивачем 28 липня 2016 року пред`явлено позов до фізичної особи [PERSON] як поручителя за кредитним договором, укладеним з метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, з додержанням правил підсудності станом на час його пред`явлення. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що 29 жовтня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Медаком» був укладений договір кредитної лінії № 202. У відповідності до положень кредитного договору, банк надав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) на поповнення обігових коштів з остаточним терміном повернення не пізніше 28 жовтня 2014 року. Позичальник зобов`язався не пізніше останнього банківського дня періоду, в якому закінчується строк користування кредитом у межах встановленого в звітному періоді діючого ліміту кредитування, здійснити погашення частини кредитних коштів у сумі, що буде необхідною для дотримання діючого ліміту кредитування на наступний період. Максимальний ліміт кредитування становить 400000 гривень (т.1, а.с. 11-18). В якості забезпечення виконання ТОВ «Медаком» своїх зобов`язань за кредитним договором між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Медаком» було укладено договір поруки № 202/31 від 29 жовтня 2013 року (т.1, а.с.19-20). 30 травня 2014 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Медаком» було укладено додатковий договір про реструктуризацію № 1 до договору кредитної ліній № 202 від 29.10.2013 року, згідно якого було викладено п.2.2, п.2.3, п.2.3.2 п.2 Договору в новій редакції, а саме визначено остаточний термін повернення не пізніше 28 квітня 2015 року, сторони погодили суму максимального ліміту кредитування в розмірі 280000 гривень та погодили збільшення/зменшення діючого ліміту кредитування в строки згідно з новим графіком (т.1., а с.с 18). 30 травня 2015 року було розірвано договір поруки № 202/31 від 29 жовтня 2013 року, та тієї ж дати укладено новий договір поруки № 202/32 від 30.05.2015 року, згідно якого [PERSON] зобов`язався відповідати всіма власними коштами та майном по зобов`язаннях, взятих на себе товариством з обмеженою відповідальністю «Медаком» згідно кредитного договору (а.с. 19-29). Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач вказує, що він не підписував договір про розірвання договору поруки № 202/31 від 29.10.2013 року та договір поруки від 30.05.2014 року та за неможливості надати позивачем оригіналів банківських документів позбавлений можливості заявити клопотання про призначення почеркознавчих досліджень. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 25 лютого 2021 року, за клопотанням позивача, було витребувано в Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» оригінали додаткового договору про реструктуризацію № 1 від 30 травня 2014 року, договір від 30 травня 2014 року про розірвання договору поруки № 202/31 від 29 жовтня 2013 року та договір поруки № 2020/32 від 30 травня 2014 року. Як вбачається з відповіді на відзив (т.2, а.с. 42-44), Банк позбавлений можливості надати суду оригінали договору поруки № 202/32 від 30.05.2014, додаткового договору про реструктуризацію № 1 від 30.05.2014 у зв`язку з тим, що вказані документи фактично знаходяться в приміщення філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» в м. Луганську, тобто в населеному пункті, де на даний час проходить операція об`єднаних сил. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. За загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У даному випадку відсутність оригіналів спірних договорів позбавляє відповідача права на спростування підпису на цих договорах від його імені, оскільки відповідно до пункту 1.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів, які надати позивач не має можливості. Неподання позивачем оригіналів договору від 30 травня 2014 року про розірвання договору поруки № 202/31 від 29 жовтня 2013 року та договір поруки № 2020/32 від 30 травня 2014 року одночасно позбавило відповідача [PERSON] права довести обґрунтованість доводів щодо неукладення та непідписання ним таких договорів. У ч.4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Оцінюючи дотримання норм процесуального права, суд вважає за необхідне констатувати, що будь-яких інших доказів, крім копії спірних договорів, на підтвердження того, що [PERSON] уклав з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії- Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» договір від 30 травня 2014 року про розірвання договору поруки № 202/31 від 29 жовтня 2013 року та договір поруки № 2020/32 від 30 травня 2014 року позивачем не надано, та таких доказів матеріали справи не містять. З урахуванням вищезазначеного, відповідно принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу, суд вважає, що позивачем не доведено укладення ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» у встановленому законом порядку договору від 30 травня 2014 року про розірвання договору поруки № 202/31 від 29 жовтня 2013 року та договору поруки № 2020/32 від 30 травня 2014 року. Разом з тим, відповідач визнає факт укладення між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Медаком» договору поруки № 202/31 від 29 жовтня 2013 року в якості забезпечення виконання ТОВ «Медаком» своїх зобов`язань за кредитним договором № 202 від 29.10.2013. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1,2 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Припинення поруки можливе у тому числі із закінченням строку її чинності. За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Визначений ч.4 ст. 559 ЦК України строк припинення поруки застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка неминуче настане (статті 251, 252 ЦК України). Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог вказує, що строк основного зобов`язання встановлено моментом пред`явлення вимоги, наголошує, що борг за кредитним договором обчислюється з 01 квітня 2014 року та позивач протягом одного року повинен був пред`явити позов до нього. Просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Вважає, що застереження, викладені в пункті 5.4 Договору поруки стосовно збільшення до трьох років строку позовної давності не може стосуватися припинення поруки, оскільки право на позов у Банку виникло за спливом 5-денного строку з моменту отримання [PERSON] письмового повідомлення про несплачену ТОВ «Медаком» суму по кредитному договору. В той же час вказав, що ані ТОВ «Медаком», ані АТ «Ощадбанк» не зверталися до відповідача з жодним письмовим повідомленням про прострочення платежу за кредитним договором. Згідно п.4.1. договору поруки № 202/31 від 29.10.2013, порука припиняється з припиненням нею зобов`язання за Кредитним договором. Також, сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України Пунктом 5.4 вказаного договору поруки закріплено, що сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України до 3 (трьох) років для всіх грошових зобов`язань Поручителя (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми Кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), що передбачені умовами Кредитного договору та цього Договору. Таким чином, вказані умови договору поруки свідчать про те, що строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України установлено саме цим договором. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Таким чином, банк пред`явив вимоги до поручителя 28.07.2016 - в межах трирічного строку, установленого договором поруки № 202/31 від 29.10.2013, тому правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими, які стосуються відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за договором кредитної лінії № 202 від 29.10.2013 до збігу трирічного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідних зобовязань. При таких обставинах аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання. Відповідно, у цьому разі закінчення трирічного строку, установленого договором поруки, припиняє поруку за умови, якщо кредитор протягом строку дії поруки не пред`являють вимог до поручителя. Також, відповідач зазначає про припинення поруки у зв`язку із зміною зобов`язання без згоди поручителя, а саме вважає, що додатковий договір про реструктуризацію № 1 від 30 травня 2014 року містить зобов`язання про збільшення обсягу відповідальності поручителя без одержання його згоди та такі дії з боку кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору. Суд відхиляє зазначені вище доводи відповідача, оскільки відповідно до умов договору поруки № 202/21 від 29.10.2013 сторони домовилися, що у випадках продовження строків повернення кредиту та або у випадку будь-яких інших змін строків здійснення платежів позичальником за кредитним договором, обсяг відповідальності поручителя не змінюється (п. 4.3), а додатковий договір про реструктуризацію № 1 від 30 травня 2014 року містить положення саме про продовження/зміну строків здійснення платежів та зменшення суму максимального ліміту кредитування. Згідно розрахунку заборгованості станом на 12.05.2016 року, в результаті невжиття позичальником та поручителем заходів щодо погашення простроченої заборгованості перед банком, існує заборгованість за договором кредитної лінії № 202 від 29.10.2013 року, яка складає 488353,08 гривень, у тому числі: прострочений борг за кредитом в сумі 280000,00 грн.; прострочені відсотки по кредиту з 07.07.2014 по 11.05.2016 в сумі 84806,14 грн.; три проценти річних за прострочення сплати кредиту з 01.04.2014 по 11.05.2016 в сумі 10831,73 грн.; три проценти річних за прострочення сплати відсотків за кредитом з 07.07.2014 по 11.05.2016 в сумі 2147,53 грн.; інфляційні втрати банку з грудня 2014 по квітень 2016 року за прострочення сплати кредиту в сумі 94032,00 грн.; інфляційні втрати банку з вересня 2014 по квітень 2016 року за прострочення сплати відсотків за кредитом в сумі 16535,68 грн. (т.1, а.с. 6-10). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18). Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати відсотки за договором позики, то після 28.04.2015 року позивач не міг нараховувати відсотки. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню прострочені відсотки по кредиту за період з 07.07.2014 по 28.04.2015 в сумі 84806,14 грн. Також, за положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту з 01.04.2014 по 11.05.2016 в сумі 10831,73 грн.; трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за кредитом з 07.07.2014 по 11.05.2016 в сумі 2147,53 грн.; інфляційних втрати банку з грудня 2014 по квітень 2016 року за прострочення сплати кредиту в сумі 94032,00 грн.; інфляційних втрати банку з вересня 2014 по квітень 2016 року за прострочення сплати відсотків за кредитом в сумі 16535,68 грн. підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором кредитної лінії № 202 від 29.10.2013 року підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial