Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 33 427,77 гривень, обґрунтовуючи його неналежним виконанням ним зобов'язання за кредитним договором. Рішенням Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 01 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції незаконне, необґрунтоване, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, просило його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано строки позовної давності, оскільки відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, з якими при укладанні Договору було ознайомлено відповідача, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідач про припинення дії договору банк не інформував, а тому, правовідносини між сторонами тривають до теперішнього часу. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» Чумак С.О. доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. В судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON] не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, подав заперечення проти апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що 06 лютого 2006 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] уклали договір, за яким позичальник одержав кредит у розмірі 6000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і на умовах його повернення у строк, що відповідає строку дії платіжної картки (а.с. 9-13). Зважаючи на те, що [PERSON] належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості, що виникла внаслідок такого невиконання. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги банку про стягнення заборгованості є обґрунтованими, але не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском строку звернення до суду з позовом, оскільки перебіг позовної давності почався зі спливом строку виконання у лютому 2009 року, а позов про стягнення заборгованості подано лише 21 серпня 2013 року. Проте, такі висновки суду першої інстанції суперечать закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Із пункту 6.5 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що клієнт зобов'язується погашати заборгованість за кредитом та відсотками за користування ним, перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором. Зі змісту копії Заяви (а.с. 9) вбачається, що [PERSON] погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, факт отримання кредиту та використання кредитної картки відповідачем не оспорюється. Із пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк. Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції зазначав, що за умовами кредитного договору кінцевий термін повернення грошових коштів відповідає строку дії картки, який згідно заяви складає 36 місяців, тобто до 28 лютого 2009 року. Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що п. 9.12 Умов та правил до кредитного договору передбачено пролонгацію договору, яка полягає у продовженні його строку зі збереженням тих умов, на яких його було укладено (якщо інше не передбачено договором), зокрема щодо самої умови про порядок пролонгації договору, які також залишаються чинними. Докази звернення із відповідною заявою [PERSON] до банку про припинення дії кредитного договору в матеріалах справи відсутні. Враховуючи викладене, суд першої інстанції хибно вважав, що строк кредитного договору закінчився 28 лютого 2009 року та саме з цього часу почався перебіг позовної давності, відтак безпідставно застосував при вирішенні цього спору строки позовної давності. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати на загальну суму 501,42 гривень.

Outcome: approved