Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в травні 2013 року суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про виселення та повернення понесених судових витрат по справі. У позовній заяві зазначено, що 03.07.2008р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір. В забезпечення кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачами був укладений договір іпотеки від 03.07.2008р. Рішенням івано-Франківського міського суду від 24.10.2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру в м.Івано-Франківськ по вул.Галицька, 138/13 шляхом продажу. На підставі вимог ст..40 Закону України «Про іпотеку» та ст..109 ЖК України дане звернення на іпотеку є підставою виселення всіх мешканців. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.11.2013р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду від 23.01.2014р., позов позивача було задоволено частково. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2014 року рішення Івано-Франківського міського суду від 28.11.2013р. та ухвалу Апеляційного суду від 23.01.2014р. скасовано, справу направлено до суду І інстанції, прийнято до розгляду суддею Бойчук О.В. 18.01.2016р. в звязку з закінченням пятирічного строку призначення судді Бойчука О.В. вперше, справу прийнято до провадження іншим складом суду (суддя Польська М.В.). Ухвалою від 31.03.2016р. до участі у справі залучено третю особу яка не заявляє самостійних вимог Івано-Франківську міську раду, для зясування наявності іншого постійного жилого приміщення для надання його відповідачам. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі 1,3,4 позов не визнали, зазначивши, що це єдине житло, де відповідачі проживають. Відповідач 2 в судові засідання не зявлявся, повідомлявся належним чином. Представник третьої особи повідомив про відсутність вільного житлового фонду на виконання ст..109 ЖК України, вважає позов таким, що задоволенню не підлягає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.07.2008р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №IFIWGA0000000091(а.с.4-6). В забезпечення кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], [PERSON] (колишній чоловік позичальника), [PERSON] (син) та [PERSON](син) був укладений договір іпотеки квартири від 03.07.2008р. (а.с.7-10). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.10.2012 року було звернуто, в рахунок заборгованості за кредитним договором №IFIWGA0000000091 від 03.07.2008р. ,стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру в м.Івано-Франківськ по вул.Галицька,138/13, яка належить відповідачам, шляхом продажу будь-якій особі покупцю (а.с.11-13). 22.03.2013 року позивач направив відповідачам вимоги добровільного звільнення квартири (а.с.14-21). Позивач просив на підставі вимог ст..40 Закону України «Про іпотеку» та ст..109 ЖК України задовольнити позов так як дане звернення на іпотеку є підставою виселення всіх мешканців. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач 1 вказала, що кошти за кредитним договором вона брала на споживчі цілі, а не на придбання предмету іпотеки, так як вона є разом з відповідачами власниками квартири в м.Івано-Франківськ по вул. Галицька,138/13, згідно Свідоцтва про право власності на житло виданого Госпрозрахуноковою групою з приватизації державного житлового фонду 10.08.2006р., були всі зареєстровані до укладення договору іпотеки в даній квартирі. Колишній чоловік [PERSON] є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, а син [PERSON] є онкохворим та інвалідом ІІ групи. Іншого житла у відповідачів немає (а.с.40-49). Щодо позовної вимоги на примусове виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, то п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 3940 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Як вбачається з позовних вимог, позивачем не уточнено хто проживає та зареєстрований, крім відповідачів, в спірній квартирі, а тому вимоги позивача про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі не підлягають до задоволення і з підстав недоведеності. Щодо виселення відповідачів, то за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Верховний Суд України 07.09.2015 року зробив правовий висновок у справі № 6-1049цс15 про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Даний кредит не спрямовувався на придбання іпотечного житла, а тому необхідне надання іншого жилого приміщення, при цьому що позивач не зазначив таке приміщення, а у володінні та розпорядженні міської ради таке відсутнє. Тому, питання виселення не підлягає до задоволення і з підстав необґрунтованості такої вимоги. Як наслідок є безпідставною вимога зняття з реєстраційного обліку відповідачів. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст..109 ЖК України,

Outcome: dismissed