Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить визнати дії [PERSON] щодо реєстрації у предметі іпотеки, саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; виселити неправомірно зареєстрованих осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованої за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтував тим, що між банком та [PERSON] 17 квітня 2008 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 145000,00 гривень строком до 17 квітня 2023 року. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 17 квітня 2008 року було укладено договір іпотеки , згідно з п. 7 якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 49,90 кв.м., житловою площею 30,70 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Оскільки [PERSON] порушив свої зобов'язання за кредитним договором, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом порушеного права, і 27 грудня 2011 року Біляївським районним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором посвідченим 17 квітня 2008 року в рахунок заборгованості за кредитним договором № ODB0G40000007002 від 17 квітня 2008 року, яка станом на 21 липня 2011 року склала 829160,73 гривень. На теперішній час рішення суду не виконане. Крім того, в обґрунтування позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що п.4.2,4.3 договору іпотеки визначений обов'язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження без письмової згоди іпотекодержателя. Однак, даний пункт договору було порушено [PERSON] Згідно довідки Біляївської міської ради від 22 квітня 2016 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. З огляду на викладене позивач вважає, що відповідач та всі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки з порушенням вимог законодавства, підлягають виселенню зі зняттям з реєстраційного обліку. Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. (а.с. 43-44). Відповідачі у судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. (а.с. 24,32,41,43,44). Представник третьої особи надав до суд лист в якому просив розглядати справу за відсутністю їх представника, позовну заяву не підтримує у частині виселення неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], прийняття рішення покладають на розсуд суду. (а.с. 33). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідачів без поважних причин, враховуючи згоду позивача на ухвалення заочного рішення, судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 17 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ODB0G40000007002 від 17 квітня 2008, згідно умов якого відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 145000,00 гривень терміном до 17 квітня 2023 року. Забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором виступає іпотека нерухомого майна житлового призначення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п.3.1. договору) (а.с. 4-7). Також судом встановлено, що між позивачем та [PERSON] 17 квітня 2008 року було укладено іпотечний договір, п. 1.1. якого встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] надав в іпотеку нерухомість, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 0,136 га, що належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі: житловий будинок належить на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 29 лютого 2008 року виконкомом Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області на підставі рішення виконкому Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 28 лютого 2008 року за № 14 та зареєстрованого в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» в місті Біляївка, 09 березня 2008 року, реєстраційний номер: [NUMBER], номер запису: 89 в книзі: [NUMBER]; земельна ділянка є власністю іпотекодавця на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 2 серпня 2006 року Майорівською сільською радою Біляївського району Одеської області та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного керування землею, договорів оренди землі за № 01.06.516.00042. (а.с. 8-10). У відповідності до п.4.2,4.3 договору іпотеки визначений обов'язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження без письмової згоди іпотекодержателя. Оскільки [PERSON] порушив свої зобов'язання за кредитним договором, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом порушеного права, і 27 грудня 2011 року Біляївським районним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором посвідченим 17 квітня 2008 року в рахунок заборгованості за кредитним договором № ODB0G40000007002 від 17 квітня 2008 року, яка станом на 21 липня 2011 року склала 829160,73 гривень. (а.с. 11-12). На теперішній час рішення суду не виконане. В спірному житлі, що є предметом іпотеки, згідно довідки Біляївської міської ради від 22 квітня 2016 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. (а.с. 13). Відповідно до положень статей 141 та 160 Сімейного кодексу України місце проживання неповнолітньої дитини реєструється за місцем проживання одного з батьків, за згодою обох батьків, які мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Виходячи з викладеного, батьки неповнолітньої дитини, як її законні представники, зобов'язані подати до органів внутрішніх справ заяву про реєстрацію місця проживання новонародженої дитини у десятиденний строк після державної реєстрації факту народження дитини (одержання свідоцтва про народження). Статтею 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що проживання без реєстрації місця проживання тягне за собою попередження або накладання штрафу від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до вимог ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Стаття 156 ЖК України регламентує, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Зокрема частиною другою ст. 158 ЖК УРСР передбачений порядок укладання договору найму жилого приміщення в будинку, відповідно до якого договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи, та вищевикладені норми чинного сімейного та житлового законодавства дають суду підстави дійти до висновку, що посилання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на те, що реєстрація членів сім'ї [PERSON] в житловому приміщенні є порушенням п. 4.2,4.3 договору, є помилковим, оскільки вселення до власника житла членів сім'ї та неповнолітніх дітей не є передачею предмета іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, а також не є здійсненням до видачі Заставної відчуження майна або інше ним розпорядження без письмової згоди Іпотекодержателя. Крім того, здійснення реєстрації неповнолітніх дітей в житловому приміщенні, є обов'язком відповідача, невиконання якого тягне відповідальність встановлену законом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині визнання дії [PERSON] щодо реєстрації у предметі іпотеки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства задоволенню не підлягають. Вирішуючи позов в частині позовних вимог щодо виселення неправомірно зареєстрованих осіб, суд зазначає наступне. За змістом частини першої ст.575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року (справа № 6-1892 цс15). Судом встановлено, що кредит було надано [PERSON] на поліпшення якості окремого житлового будинку, спірний будинок за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON](іпотекодавцю) на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі: житловий будинок належить на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 29 лютого 2008 року виконкомом Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області на підставі рішення виконкому Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 28 лютого 2008 року за № 14 та зареєстрованого в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» в місті Біляївка, 09 березня 2008 року, реєстраційний номер: [NUMBER], номер запису: 89 в книзі: [NUMBER]; земельна ділянка є власністю іпотекодавця на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 2 серпня 2006 року Майорівською сільською радою Біляївського району Одеської області та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного керування землею, договорів оренди землі за № 01.06.516.00042., з чого випливає, що іпотечне майно було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. На теперішній час в спірному будинку зареєстровані відповідачі та їх неповнолітні діти. Позивач не ставить питання щодо виселення з наданням іншого житлового приміщення. Також, відсутні будь-які дані про наявність спору між органом який здійснює реєстрацію та позивачем щодо зняття з реєстрації відповідачів. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення відповідачів зі зняттям з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому підстави для виселення відповідачів із цього будинку без надання їм іншого постійного житла відсутні і в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Outcome: dismissed