Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк » (далі - Позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01.10.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 800001978 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 71 400 (сімдесят одну тисячу чотириста) доларів США 00 центів, із розрахунку 11,5 % річних строком до 01.10.2022 року. Окрім цього, позивач зазначає, що 02.11.2009 року між кредитором та позичальником було підписано договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору № 800001978 від 01.10.2007 року. Згідно з п.2 договору про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору банк збільшив розмір кредиту та додатково надав позичальнику, а позичальник прийняв у тимчасове користування на умовах, визначених кредитним договором, кредитні кошти у сумі 7 552 (сім тисяч п'ятсот п'ятдесят два) долара США 22 цента. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] померла [INFO] року, а спадкоємцями першої черги є [PERSON] та [PERSON]. Згідно з довідкою розрахунком станом на 02.06.2014 року заборгованість [PERSON] перед банком складає 78 925 доларів США 03 центи, що в перерахунку в національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 937 437 грн. 09 коп. Таким чином, зважаючи на відмову [PERSON] та [PERSON] від виконання зобов'язання [PERSON] одноразовим платежем, позивач змушений звернутись до суду та просити суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суми заборгованості у загальному розмірі 468 718 (чотириста шістдесят вісім тисяч сімсот вісімнадцять) грн. 55 коп., та стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суму заборгованості у загальному розмірі 468 718 (чотириста шістдесят вісім тисяч сімсот вісімнадцять) грн. 55 коп., та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просить слухати справу у його відсутність, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.137). Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення підприємства поштового зв'язку про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань від них не надходило (а.с. 129-130, 133-135). У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 01.10.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 800001978, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 71 400 (сімдесят одну тисячу чотириста) доларів США 00 центів, строком повернення до 01.10.2022 року та сплатою 11,5 % річних за користування кредитними коштами (а.с.31-36). У відповідності до Графіку платежів (а.с.37-40) [PERSON] зобов'язувалася на визначену Графіком дату, здійснювати повернення кредиту та процентів за користування кредитом у розмірі 834 доларів США 00 центів щомісячно. Судом також встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань по поверненню кредитних коштів, між позивачем та [PERSON] 01.10.2007 року було укладено Іпотечний договір № 800001978 - И про передачу в іпотеку трьохкімнатну житлову квартиру № 60 у житловому будинку літ. А-9, що складається із: 1- коридор, 2 -комора, 3 - ванна, 4 - туалет, 5 - кухня, 6,7,8 - житлові, І, ІІ - лоджія, загальною площею 61,5 кв.м. та житловою площею 41,8 кв.м., що знаходиться за адресою: 49000, [ADDRESS]. Предмет іпотеки належав [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 01.10.2007 року за реєстровим № 11566. Судом також встановлено, що 02.11.2009 року між банком та [PERSON] було підписано Договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 800001978 від 01.10.2007 року. Згідно з п.2 договору про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору банк збільшив розмір кредиту та додатково надав позичальнику, а позичальник прийняв у тимчасове користування на умовах, визначених кредитним договором, кредитні кошти у сумі 7 552 (сім тисяч п'ятсот п'ятдесят два) долара США 22 цента. Розмір процентів за користування сумою коштів, визначених в п.2 договору про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору № 800001978 від 01.10.2007 року становить 16 % річних, строком по 01.02.2012 року включено для часткової сплати платежів з виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором (а.с. 51-56). Матеріалами справи підтверджено, що Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк», (а.с. 13-28). Судом також встановлено, що позивач свої зобов'язання по кредитному договору виконав в повному обсязі, кредит надав, однак [PERSON] свої зобов'язання не виконала, допустила прострочення виконання кредитних зобов'язань, внаслідок чого, утворилась заборгованість що в перерахунку на національну валюту, згідно за офіційним курсом НБУ від 02.06.2014 року становить 937 437 (дев'ятсот тридцять сім тисяч чотириста тридцять сім) грн. 09 коп. Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 79). Відповідно до листа Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори за вих. № 2987/02-14 від 14.08.2012 року кредиторські вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» були прийняті, на підставі претензії кредитора 04.11.2011 року була заведена спадкова справа за № 957/2011 року (а.с. 97). Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається із листа Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за вих. № 2987/02-14 від 14.08.2012 року спадкоємці [PERSON] не зверталися до нотаріальної контори за оформленням своїх спадкових прав. Разом з цим, ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська суду від 12.09.2013 року по справі № 205/3872/13-ц (а.с. 113-114) встановлено, що зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини були зареєстровані її мати - [PERSON] та її донька - [PERSON]. Тобто, такі особи є спадкоємцями за законом першої черги, які вважаються такими, які прийняли спадщину, оскільки проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що передбачено ч.3 ст. 1268 ЦК України. Означена ухвала набула чинності у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, такі встановлені в порядку цивільного судочинства обставини щодо того, що зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини були зареєстровані її мати - [PERSON] та її донька - [PERSON], враховуються судом під час розгляду даної цивільної справи як приюдиційні. Суд звертає увагу та те, що частинами 1,3 ст.1296 ЦК України передбачається, що спадкоємець який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Законодавством, що регулює спадкові правовідносини, видача свідоцтва про право на спадщину строком не обмежено, і не визначено юридичні наслідки неотримання свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.1218, ч.3 ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з вимогами ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язане з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконано іншою особою. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що обов'язки боржника за кредитним зобов'язанням переходять до його спадкоємців за правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, оскільки вони не є такими, що невід'ємно пов'язані із особою померлого, а відтак мають бути виконані спадкоємцями. Тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов'язанні. Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Із матеріалів справи також вбачається, що позивачем на адресу відповідачів було направлено вимогу досудового врегулювання спору за № 24473-102-б/б від 26.03.2014 року, про що свідчить реєстр рекомендованих відправлень (а.с.117). Однак такі вимоги кредитора, відповідач по справі, залишив без виконання. Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Відповідно до приписів ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до приписів ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. В свою чергу згідно кредитного договору, укладеного між сторонами, позичальник зобов'язаний: сплачувати заборгованість перед банком; сплачувати банку проценти за користування кредитом. Відповідно до приписів ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Таким чином, аналізуючи здобуті у справі докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача за своєю правовою природою законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню, у зв'язку з чим необхідно стягнути з [PERSON] на користь банку суму заборгованості у загальному розмірі 468 718 (чотириста шістдесят вісім тисяч сімсот вісімнадцять) грн. 55 коп., що складається із: заборгованості за кредитом - 434152 грн. 40 коп., заборгованості за відсотками - 34566 грн. 15 коп., та з [PERSON] на користь банку суму заборгованості у розмірі 468 718 (чотириста шістдесят вісім тисяч сімсот вісімнадцять) грн. 55 коп., що складається із: заборгованості за кредитом - 434 152 грн. 40 коп., заборгованості за відсотками - 34 566 грн. 15 коп., Відповідно до приписів ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 Цивільного Кодексу України. Разом з цим, у своїй позовній заяві позивач просить суд стягнути заборгованість не в іноземній валюті, а в національній, із зазначенням конкретних грошових сум, що підлягають такому стягненню, а тому суд вважає, що вимоги позову в цих частинах мають бути задоволені саме в розмірі позовних вимог заявлених позивачем, що кореспондуються із вказаними вимогами ст.11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства та неприпустимості виходу судом за межі позовних вимог із власної ініціативи. Задовольняючи позовні вимоги, суд також виходив з того, що відповідачі мали можливість реалізувати своє процесуальне право щодо подання доказів та надання пояснень по суті справи як під час попереднього судового засідання так і на стадії судового розгляду справи по суті. Небажання відповідачів надавати суду докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі у судових засіданнях, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів також слід стягнути на користь позивача судові витрати, що були ним понесені, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судового збору у розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. із кожного відповідача окремо. На підставі викладеного і

Outcome: approved