Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просять стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.12.2010 року в розмірі 56334,70 грн. та судові витрати, вказуючи, що відповідач добровільно не виконує договірні зобовязання. В судове засідання представник позивача ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» [PERSON] не прибув, надав до позовної заяви клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково, посилаючись на письмове заперечення. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 17.12.2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (надалі Банк) та [PERSON] укладено договір, відповідно до якого Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 5300грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, в обмін на зобовязання відповідача повернути кредит у відповідності до умов договору. Вказаний договір був укладений шляхом отримання банком підписаної та заповненої відповідачем [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 17.12.2010 року, відповідно до якої відповідач погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг. (а.с.7). Із наданого [PERSON] розрахунку заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором вбачається, що станом на 28.02.2017 року загальна сума заборгованості відповідача перед [PERSON] становить 56334,70 грн., з них: заборгованість за кредитом в сумі 5286,62грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 44557,46грн; заборгованість за пенею та комісією в сумі 3331,82грн.; штраф(фіксована частина) в сумі 500грн., штраф (процентна складова) в сумі 2658,80грн. (а.с.4-6). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Таким чином, зі змісту наведених правових норм та матеріалів справи вбачається порушення прав позивача внаслідок невиконання договірних зобовязань відповідачем. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнала суму заборгованості за кредитом в розмірі 5286грн. 62коп., тому, враховуючи ч.1 ст.61ЦПК України,\~дана обставина не підлягає доведенню. Із пояснень відповідача вбачається, що Банк незаконно збільшив розмір процентної ставки в односторонньому порядку, не повідомивши її належним чином. Із розрахунку заборгованості за договором встановлено, що позивачем нараховувалися проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки: з 17.12.2010 року по 31.08.2014 року 30,00%, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року 34,80%, з 01.04.2015 року по 28.02.2017 року 43,20%. Відповідно до п.1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право проводити зміни тарифів. При цьому Банк, зобовязаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта. Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Відповідно до ч.3 ст.1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч.4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до ч.\~ст.1056-1 ЦК України, що індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. Відповідно до ч.6 ст.1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. Таким чином, встановлено, що укладеним між сторонами договором, в тому числі вищезазначеними Умовами та Правилами надання банківських послуг, не передбачено порядок розрахунку змінюваної процентної ставки, який би дозволяв точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору, не передбачено формули визначення змінюваної процентної ставки, а також максимального розміру збільшення процентної ставки За таких обставин, суд вважає, що визначена сторонами при укладенні договору процентна ставка - 30,00% річних є фіксованою та не може змінюватись протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до [PERSON], оскільки, без дотриманням вищенаведених вимог ст.1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною. Крім того, на виконання припису ст.60 ЦПК України, позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованого збільшення розміру процентної ставки суду не надано, зокрема не надано [PERSON] повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки. Відповідно до ч.2 ст.623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. Враховуючи відсоткову ставку в розмірі 30,00%, відповідачем, згідно розрахунку, наданого в запереченні, визнається заборгованість за процентами лише в сумі 8344 грн. 05коп. (5286,62грн./360днів х 1894днів х 30.00%). Тому, враховуючи, що заявлена позивачем заборгованість за процентами в сумі 44557,46 грн. не доведена, а відповідач визнає суму заборгованості за процентами лише в сумі 8344грн. 05коп., тому, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 8344грн. 05коп. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що Банк визначив заборгованість за пенею та комісією в розмірі 3331,82грн., тим самим не зазначивши, яку суму становить пеня, а яку комісія. Оскільки, пеня і комісія є різними видами цивільно-правової відповідальності, на час розгляду справи заборгованість за пенею та комісією позивачем не обґрунтована, тому, суд вважає, що в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів, то суд вважає наступне. Із розрахунку заборгованості за договором встановлено, що [PERSON] нараховано штрафи: 500грн. (фіксована частина), 2658,80грн. (процентна складова). Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, клієнт зобовязаний сплатити [PERSON] штраф в розмірі 500грн.+5% від суми заборгованості. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами та Правилами надання банківських послуг, зокрема п.2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені, як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, також п.2.1.1.7.6 передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків сплати платежів по будь-якому із грошових зобовязань, передбачених договором. Враховуючи, що відповідно до ст.549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові ВСУ № 6-2003цс15 від 23.10.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача необхідно задовольнити частково, а саме, стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.12.2010 року в сумі 13630,67грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом в сумі 5286,62грн., заборгованість по процентам за користуванням кредитом в сумі 8344,05грн. В задоволенні решти сум за кредитним договором відмовити позивачу. Понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог в сумі 387грн. 40коп., відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial