Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просив стягнути з нього заборгованість за договором фінансового лізингу №LGP3A-0000376289 від 14 вересня 2012 року яка утворилась станом на 29 січня 2016 року, у розмірі 59532 гривні 52 копійки, з яких: 47042 гривні 63 копійки заборгованість по залишку вартості предмету лізингу; 10635 гривень 87 копійок заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 1854 гривні 02 копійки заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 21 жовтня 2016 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 13 жовтня 2016 року та 21 жовтня 2016 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом надання у користування на визначений строк транспортного засобу у вигляді автомобіля марки «Chery», модель «м11», реєстраційний номер: АА6441МІ. А відповідач своє зобов`язання щодо сплати щомісячного лізингового платежу виконувати у строки, встановлені договором перестав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо сплати цих платежів у достроковому порядку. Відповідач, правом на подачу заперечень і доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: У листопаді 2012 року, [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], адреса місця проживання: [INFO]) подав до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код: 14360570, адреса місцезнаходження: м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, будинок 50) підписану ним письмову заяву № LGP3A-0000376289 від 14 вересня 2012 року про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу (а.с.8, 11,12,14-15). Означена заява була прийнята Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та підписана Головою Правління (а.с.8). При цьому суд враховує, що згідно положень поданої [PERSON] заяви, вона, разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складає договір фінансового лізингу (а.с.8). За вказаним договором, банк взяв на себе зобовязання передати [PERSON] в лізинг на 60 місяців (з моменту підписання сторонами графіку лізингових платежів) транспортний засіб у вигляді автомобіля марки «Chery», модель «м11», реєстраційний номер: АА6441МІ, а [PERSON] взяв на себе зобовязання щомісячно з 07 по 11 число сплачувати щомісячний лізинговий платіж в розмірі 2494 гривні 98 копійок, який складається з: відшкодування частини вартості автомобіля; винагороди за користування автомобілем; винагороди за проведення щомісячного моніторингу автомобіля (а.с.6-8). Десятого жовтня 2012 року, банк зареєстрував за собою на праві власності автомобіль марки «Chery», модель «м11», реєстраційний номер: АА6441МІ, про що отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с.10). Взяте на себе зобов`язання щодо передачі [PERSON] вказаного автомобіля, банк виконав 16 жовтня 2012 року (а.с.8 зворотній бік). Також 16 жовтня 2012 року, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] підписали графік лізингових платежів, за яким строк сплати щомісячних лізингових платежів у розмірі 2494 гривні 98 копійок визначено 11 число кожного місяця, починаючи з 11 листопада 2012 року по 13 жовтня 2017 року (де 13 число строк сплати останнього лізингового платежу) (а.с.9). За обліковими даними Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», [PERSON] своє зобовязання щодо сплати щомісячного лізингового платежу виконував не своєчасно, а іноді, і не у повному обсязі (а.с.6-7). А 29 березня 2016 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким просив стягнути з нього заборгованість, за договором фінансового лізингу №LGP3A-0000376289 від 14 вересня 2012 року яка утворилась станом на 29 січня 2016 року, у розмірі 59532 гривні 52 копійки, з яких: 47042 гривні 63 копійки заборгованість по залишку вартості предмету лізингу; 10635 гривень 87 копійок заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 1854 гривні 02 копійки заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу (а.с.2-3). Із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством комерційний банк ПРИВАТБАНК та [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері фінансового лізингу, в яких позивач виступає лізингодавцем (тобто особою, яка надала автомобіль у користування), а відповідач лізингоодержувачем (особою, яка отримала автомобіль у користування на певних умовах, на певний строк та за встановлену плату), та в межах яких між ними виник спір щодо права лізингодавця отримати не тільки несплачені лізингові платежі у строк передбачений договором, а й решту платежів, строк сплати яких ще не настав, тобто у достроковому порядку, як борг. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України передбачають, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обовязки громадянина; засади цивільно-правової відповідальності. Зокрема, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) визначається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України, такі зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Однак особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (частина 3 статті 806 ЦК України). Зокрема, у частині 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). А стаття 4 названого закону передбачає, що лізингодавцем може бути юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу, а останнім може бути і фізична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця. З огляду на це та надані позивачем письмові докази суд не має сумнівів у тому, що позивач та відповідач 14 вересня 2012 року дійсно уклали договір фінансового лізингу (а.с.8), і за цим договором, банк взяв на себе зобовязання передати [PERSON] в лізинг на 60 місяців (з моменту підписання сторонами графіку лізингових платежів) транспортний засіб у вигляді автомобіля марки «Chery», модель «м11», реєстраційний номер: АА6441МІ (а.с.6-8). І свої зобов`язання банк виконав належним чином (а.с.8 зворотній бік). Перевіряючи виконання зобов`язання відповідачем суд виходить з наступного: З огляду на положення частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивач та відповідач, як сторони договору фінансового лізингу встановили, що [PERSON] бере на себе зобовязання щомісячно з 07 по 11 число сплачувати щомісячний лізинговий платіж в розмірі 2494 гривні 98 копійок, який складається з: відшкодування частини вартості автомобіля; винагороди за користування автомобілем; винагороди за проведення щомісячного моніторингу автомобіля (а.с.6-8). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). Виходячи з наданих позивачем письмових доказів, зокрема розрахунку заборгованості за договором фінансового лізингу, який складено на підставі облікових даних банку (а.с.6-7) відповідач, взяті на себе зобовязання щодо сплати щомісячного лізингового платежу у розмірі 2494 гривень 98 копійок належним чином не виконує, оскільки допустив прострочку щомісячних платежів більше ніж на один календарний місяць. Тож, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобовязання у вигляді сплати щомісячного лізингового платежу, а тому вважає доведеним і факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на своєчасне отримання від відповідача, як боржника, лізингових платежів. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. А тут суд бере до уваги те, що в силу положень частини 3 статті 10 та частини 4 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець може мати права, а лізингоодержувач мати обовязки, які не передбачені законом, але передбачені договором. Тому суд враховує, що на випадок порушення відповідачем взятого на себе грошового зобовязання із сплати щомісячних лізингових платежів більше ніж на 1 календарний місяць, позивач та відповідач, як сторони договору фінансового лізингу встановили право банку вимагати у [PERSON] сплатити не тільки ті щомісячні лізингові платежі, строк уплати яких настав, а й ті платежі, які згідно графіку підлягали б сплаті пізніше, тобто всіх інших платежів у достроковому порядку. І відповідно передбачили обовязок [PERSON] у достроковому порядку сплатити всю суму своєї заборгованості за договором фінансового лізингу, тобто його обовязок сплатити банку як ту частину боргу, строк сплати якого настав, так і тієї частини, що залишилась, у достроковому порядку (пункти 2.9.4.8.2.1. та 2.9.4.8.2.4. умов та правил надання банківських послуг). Отже, зважаючи на те, що відповідач взяте на себе зобовязання щодо сплати щомісячних лізингових платежів у строки передбачені графіком порушив, суд вважає, що позивач дійсно набув право вимоги до відповідача щодо повернення йому усіх несплачених лізингових платежів, тобто заборгованості за договором фінансового лізингу, яка станом на 29 січня 2016 року складає 59532 гривні 52 копійки, з яких: 47042 гривні 63 копійки заборгованість по залишку вартості предмету лізингу; 10635 гривень 87 копійок заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 1854 гривні 02 копійки заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу. І тому, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до пункту 6 частини 3 статті 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. А згідно частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1378 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі. При цьому враховуючи, що відповідач викликався в судове засідання згідно частини 9 статті 74 ЦПК України, тобто шляхом оголошення у пресі, тож сума витрат, повязаних з опублікуванням оголошення про виклик відповідача у розмірі 420 гривень, підлягає стягненню на користь держави з відповідача у повному обсязі. Тому,

Outcome: approved