Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до [PERSON], вказавши, що між позивачем та [PERSON] укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 29.04.2015 року, відповідно до якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 27646,45 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення коштів до 30.04.2018 року. Відповідач скористався кредитним коштами, але умови договору належним чином не виконав, грошові кошти не повернув, тому позивач просить стягнути заборгованість у сумі 45010,77 гривень та судові витрати. Представник позивача у судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача на підставі наданих доказів. Відповідач у судове засідання не з'явився, викликався до суду двічі: на 29.09.2016 року та на 13.10.2016 року, про місце та час розгляду справи повідомлявся судовими повістками, направленими за зареєстрованим місцем проживання. В судове засіданні 10.10.2016 року позивач надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що усі матеріали перебувають у його адвоката, який наразі перебуває у відрядженні. Натомість позивач не надав суду як доказів того, що неявка самого [PERSON] до суду сталась з поважних причин, так і доказів того, що він уклав відповідний договір з певним адвокатом та останній перебуває у відрядженні. Враховуючи, що відповідачем не надано документів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, враховуючи положення ст. 169 ч. 4, 224 ЦПК України, відповідно до яких у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), суд розглянув справу в заочному порядку. При дослідженні матеріалів справи встановлено таке. 29.04.2015 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] була укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток (надалі Договір). Відповідно до укладеного договору сторонами було зменшено розмір заборгованості, яка мається у [PERSON] за кредитом, та визначено, що на дату підписання договору заборгованість складає 31646,45 гривень та повинна буди погашена до 30.04.2016 року. Відповідно до п. 2.1 [PERSON] надає позичальнику строковий кредит в сумі 27646,45 гривень строком на 36 місяців з 29.04.2015 року до 30.04.2018 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі потреби, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості. Так, позичальник зобовязався кожного місяця сплачувати банку платіж в сумі 1003,01 гривні. Як зазначено в пункті 2.12 [PERSON] ця Генеральна угода разом з Умовами та правилами, Тарифами складає між [PERSON] та ПАТ «КБ «ПриватБанк» кредитний договір. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку відповідач належним чином зобов'язання з повернення грошових коштів не виконував, в результаті чого станом на 13.07.2016 року виникла заборгованість в загальній сумі 45010,77 гривень, з яких 20578,09 гривень заборгованість по кредиту, 1176,20 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 823,12 гривні комісія, 22433,36 гривні штраф. При вирішенні спору суд виходить з такого. Можливість укладення договору шляхом фіксування його змісту в кількох документах визначена ст. 207 ЦК України. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею). Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені наданими доказами та підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved