Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення. З урахуванням утоснень позовних вимог, просить суд виселити відповідачів, які проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Позивач мотивує свої вимоги тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № KIM0GA0000033П від 08 серпня 2006 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 29 290,00 доларів США строком до 08 серпня 2010 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та відповідачами було укладено договір іпотеки № KIM0GA0000033п від 08 серпня 2006 року, згідно якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно а саме квартиру загальною площею 61,20 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], та яка належить на праві власності відповідачам. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.10.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIM0GA0000033П від 08 серпня 2006 року укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON], урозмірі 73 037,30 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на 22.05.2013 року становить 583 368,03 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 61,20 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, відповідачі підлягають виселенню з даної квартири. Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про місце, час та дату слухання справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів що у даному випадку вбачається за доцільне. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до кредитного договору № KIM0GA0000033П від 08 серпня 2006 року укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем [PERSON], останній отримав кредит у розмірі 29 290,00 доларів США строком до 08 серпня 2010 року, та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.(а.с. 8-10) В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та відповідачами було укладено договір іпотеки № KIM0GA0000033п від 08 серпня 2006 року, згідно якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно а саме квартиру загальною площею 61,20 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], та яка належить на праві власності відповідачам.(а.с. 11-13) Згідно з ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. За правилами ч.1 ст.589 ЦК України та ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.10.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIM0GA0000033П від 08 серпня 2006 року укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON], у розмірі 73 037,30 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на 22.05.2013 року становить 583 368,03 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 61,20 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».(а.с. 14-16) 09.12.2014 року відповідачам була направлена вимога про те, що в тридцятиденний строк з дня отримання вказаної вимоги, вони повинні добровільно звільнити займане приміщення, на яке звернуто стягнення, разом із усіма зареєстрованими у ній членами сім'ї та іншими мешканцями(а.с. 17). З зворотнього поштового повідомлення, адресованих відповідачам, вбачається, що вимога банку була отримана, про що свідчить підпис із зазначенням прізвища (а.с. 18-20). Між тим, відповідачі предмет іпотеки не звільнили та продовжують там проживати разом із членами своєї сім'ї. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно з ч.ч.1, 2 ст. 39 даного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.ч. 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК. В п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснино, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. З приведеного вище аналізу випливає, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або власника, або в інший погоджений сторонами строк. Як вбачається у даній справі, позивач вказані вимоги законодавства виконав, отримавши рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та повідомивши у встановлений законом спосіб позивальника про виселення з предмету іпотеки її разом із членами сім»ї та іншими особами. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тобто, з даних норм закону випливає, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення ст.40 даного Закону, так і норма ст.109 ЖК України. За змістом даних норм закону особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах №6-39цс15 від 18 березня 2015 року, №6-447цс15 від 24.06.2015 року, які з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковими для суду. Згідно довідки Форми №3 від 16.12.2015 року у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстровані і проживають позичальник [PERSON] із членом його сім'ї [PERSON].(а.с. 118) Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, вказаний кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, а відтак відповідач 1 повинна дотримуватись і не порушувати його умови. Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Даний закон набрав чинності 07.06.2014 року. В рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Так, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28.10.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому до даних правовідносин мораторій застосовуватися не може. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON] про виселення підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, визначеному ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved