Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №ABQ8RX01950163 від 11.12.2007 року, яка становить 89589,7 грн. Позивач посилається на те, що відповідач відповідно до укладеного договору №ABQ8RX01950163 від 11.12.2007 року отримала кредит в розмірі 11961,6 грн. зі сплатою за користування кредитом 12 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та взяла на себе зобов'язання щомісяця здійснювати платежі до погашення заборгованості. Однак відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання, що є підставою для стягнення заборгованості за кредитом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував, просив застосувати наслідки пропуску позовної давності і відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.12.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ABQ8RX01950163, відповідно до умов якого банк надав грошові кошти в сумі 11961,6 грн. зі сплатою за користування кредитом 12 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На час звернення до суду відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконала. В матеріалах справи відсутні докази сплати заборгованості. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання, не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання та не сплатила борг за кредитним договором, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині розміру нарахування неустойки за неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по поверненню кредиту. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, штраф та пеня є видами неустойки. Згідно матерів справи сукупний розмір неустойки, яка нарахована позивачем, складає 74862,26 грн., що в сім разів перевищує розмір заборгованості по кредиту та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також істотно порушує права відповідача як споживача фінансових послуг. Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, матеріальний стан відповідача, суму збитків позивача, а також інші обставини справи, суд вважає, що сума неустойки має бути зменшеною до 5000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 19727,44 грн., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом в сумі 11961,6 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 828,08 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1937,76 грн. та суми неустойки за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 5000 грн. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача відносно того, що позивач подав до суду Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які не були підписані відповідачем, а також відносно того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності. Оскільки положеннями ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Частиною 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні 11.12.2007 року договору між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] остання надала згоду, що заява позичальника, разом з запропонованими банком умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між позичальником і банком кредитний договір, засвідчивши її своїм підписом. Відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у 5 років. Таким чином, сторони у письмовій формі домовилися про збільшення строку позовної давності відносно стягнення заборгованості за кредитом до п'яти років, що не заборонено ст. 259 ЦК України. Доводи про те, що умови надання споживчого кредиту фізичним особам, мали б також бути підписані позичальником, є безпідставними. Відповідач не довів суду, що до, чи під час отримання кредиту він був ознайомлений з іншими умовами надання споживчого кредиту, за якими не передбачено домовленості про збільшення строку позовної давності. Кінцевий термін повернення коштів сторонами визначено 11.12.2008 року, позивач звернувся до суду з позовом 13.09.2013 року, тобто до закінчення п'ятирічного терміну. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого права в межах погодженого сторонами строку позовної давності, отже, посилання представника відповідача на пропущення трирічного строку позовної давності є необґрунтованим. Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в п. 39 постанови пленуму від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Враховуючи зазначене, з відповідача користь позивача відповідно до положень ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати, які складаються судового збору у розмірі 895,9 грн.

Outcome: partial