Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» звернулось в суд з позовом до [PERSON], третя особа яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок заборгованості за кредитними зобов'язаннями на суму 293858.04 грн., стягнення понесених судових витрат по справі. У позовній заяві зазначено, що 03.04.2008 року між АБ «Київська Русь» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1026/1-01-08-2 за умовами якого надано кредит у розмірі 300 000 грн., зі сплатою 19% річних, з кінцевим терміном повернення 02.04.2013 року. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підстав кредитного договору між АБ «Київська Русь» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №1822/53. Станом на 07.08.2013 року позичальник заборгував кредитору 293 858.04 грн. У зв'язку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, позивач надіслав відповідачу та третій особі повідомлення-вимогу про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання за кредитним договором, які залишені останніми без задоволення та без відповіді. Тому в силу приписів ст..33 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки іпотекодержатель ставить вимогу погашення боргу та в рахунок цього провести звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізацію його шляхом проведення прилюдних торгів. початкову ціну продажу предмету іпотеки встановити за визначенням незалежним СОД на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В подальшому представник позивача неодноразово уточняв позовні вимоги та виклавши позовні вимоги остаточно заявою від 30.07.2014 року, згідно яких зменшено суму заборгованості до 256 466.96 грн. станом на 28.11.2013 року. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з уточненими вимогами. Відповідач в судові засідання не з'явилася, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомила, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Третя особа та його представник позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, вказавши на те, що позичальник оплачував тіло кредиту, а позивач зараховував кошти на неустойку та проценти, окрім того, позивач не врахував одну суму сплати в травні 2014 року, у будинку, який є предметом іпотеки проживає та зареєстрована неповнолітня дитина, що вплине на її права на житло, вартість предмета іпотеки є не співмірною із заборгованістю позичальника. Заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи та її представника, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.04.2008 року між АБ «Київська Русь» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1026/1-01-08-2 за умовами якого надано кредит у розмірі 300 000 грн., зі сплатою 19% річних, з кінцевим терміном повернення 02.04.2013 року (а.с.5). Пунктом 2.4. даного кредитного договору передбачалося сплата відсотків за користування кредитом до 10-го числа щомісяця та кредиту, а якщо суми коштів недостатньо для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, пені/штрафу, то погашається в наступній черговості, визначеній п.2.6 договору. Також п.2.9 та 2.10 було узгоджено сторонами що у випадку порушення строків кредиту. Згідно ст..14 ЦК України цивільні обов»язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Станом на 28.11.2013 року позичальник заборгував кредитору 256 466.96 грн. за поданим до суду заявою від 30.07.2014р. розрахунком заборгованості, з яких 225 846.41 грн. тіло кредиту, 20144.08 грн. % за користування кредитом, 4783.03 грн. пеня за невиконання зобов'язань за договором, 5693.43 грн. штраф (а.с.190-192). Однак, суд перевіряючи правильність нарахування заборгованості, вважає, що сума заборгованості становить 177 833.96 грн., враховуючи те, що банком не враховано на час подачі заяви про уточнення позовних вимог проплату заборгованості, яка здійснена позичальником 19.05.2014 р. на суму 78 633 грн. (а.с.99). При цьому суд відхиляє доводи третьої особи про відсутність заборгованості взагалі, оскільки на його думку позивачем невірно зараховувались кошти при поступленні їх від позичальника, так як в договорі передбачалась черговість зарахування коштів за п.2.6. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підстав кредитного договору між АБ «Київська Русь» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №1822/53 (а.с.6-7). Предметом іпотеки є нерухоме майно - домоволодіння: житловий будинок за [ADDRESS] загальною площею 175.1 м.кв., житловою площею 84.4 м.кв., літня кухня аг.площею 35.2 м.кв., сарай, сарай, гараж, вбиральня та інші об'єкти, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом, та зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 13.03.2008 року за №494, вартістю за згодою сторін 732 760 грн.. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. У зв'язку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, ПАТ «Банк «Київська Русь» надіслав відповідачу та третій особі 16.07.2013 року повідомлення-вимогу про вимогу повернення суми кредиту та всіх платежів в 3-денний термін з дня отримання вимоги (а.с.21-24), і в разі невиконання вимоги іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, суд вважає вимогу позивача такою, що задоволенню не підлягає виходячи з такого. Постанова Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» п.41 зазначає, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Як слідує з умов договору іпотеки та зазначалось вище, вартість всього домоволодіння за згодою сторін 732 760 грн., а сума заборгованості визначена судом 177 833.96 грн. Тому, сума заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна є не спів мірними, а іпотекодавець відмінний від боржника-позичальника. Окрім того, позивач не довів суду, що порушення зобов'язання по кредитному договору позичальником завдає збитків іпотекодержателю і змінює обсяг його прав. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 526, 530 ЦК України, ст..33-40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed