Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 22\~079,96 грн. за кредитним договором, посилаючись на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н від 12 жовтня 2010 року, у відповідності до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік. У порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконала, у результаті чого станом на 30.09.2015 року вона має прострочену заборгованість, а саме: 8306,74 грн.заборгованість за кредитом; 11\~745,60 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. заборгованість за комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1027,62 грн. штраф (процентна складова). Відповідач [PERSON] порушила умови договору щодо повернення кредиту, тому Банк звернувся до суду. Законний представник відповідача [PERSON] подала зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що відповідно до рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.11.2015 року [PERSON], [INFO] було визнано недієздатною та було призначено [PERSON] опікуном над нею. Оскільки на момент укладання спірного кредитного договору [PERSON] через проблеми із здоровям не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у звязку з чим є підстави для визнання зазначеного договору недійсним на підставі вимог 225\~ЦК України. Враховуючи викладене, позивач просила визнати недійсним кредитний договір № б/н від 12 жовтня 2010 року. У судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) ПАТ КБ «ПриватБанк» первісний позов підтримав та просив його задовольнити, та відмовити в задоволенні зустрічного позову. Пояснив, що із виписки по рахунку видно активне користування карткою [PERSON], тому визнавати договір недійсним немає підстав. Представники відповідача (позивача за зустрічним позовом) первісний позов не визнали та заперечували проти його задоволення, зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити. [PERSON] пояснила, що дійсно вона із чоловіком намагалися погасити кредит який взяла їх донька та вносили кошти. Однак, [PERSON] забирала кредитну картку, ховала документи, агресивно сприймала питання з приводу грошей. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні первісного слід відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, у відповідності до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік. Згідно п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг зміни кредитного ліміту, зазначено, що Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку» з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невідємних частин Договору. Відповідно до п.2.1.1.5.5. Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. плюс 5 % від суми позову. Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідач [PERSON] порушила умови договору щодо повернення кредиту, у результаті чого станом на 30.09.2015 року вона має прострочену заборгованість, а саме: 8306,74 грн.заборгованість за кредитом; 11\~745,60 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. заборгованість за комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1027,62 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до вимог ст. ст. 525 і 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.11.2015 року [PERSON], [INFO] було визнано недієздатною та призначено [PERSON] опікуном над [PERSON], що проживає [INFO]. Як вбачається із листа за підписом головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні №1 №1345 від 15.04.2016р., [PERSON], [INFO] неодноразово знаходилася на лікуванні: 05.05.1997р. по 19.06.1997р. з діагнозом «Органічне враження ЦНС складного ґенезу з внутрішньочерепною гіпертензією і істеричними нападами», з 07.10.1997р. по 06.11.1997р. з діагнозом «Органічне враження мозку складного ґенезу, синдром внутрішньочерепною гіпертензією із зниженням інтелекту, істеричними нападами», 27.06.2002р. по 23.07.2002р. з діагнозом «Легка розумова відсталість внаслідок органічного враження ЦНС з дисоціативними розладами», 22.05.2015р. по 17.08.2015р. з діагнозом «Шизофренія у розумово відсталої особи». [PERSON]страждає психічним захворюванням, перебуває на обліку в лікаря-психіатра, що підтверджується довідкою лікаря-психіатра від 15.04.2016 року. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 393 від 24.06.2016 року [PERSON], [INFO], виявляє стійке хронічне психічне захворювання інші форми шизофренії (шизофренію у розумово відсталої особи); [PERSON] станом на 12 жовтня 2010 року страждала стійким хронічним психічним захворюванням у вигляді інших форм шизофренії; [PERSON], яка страждає вищевказаним психічним захворюванням, не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними в момент укладення договору 12.10.2010 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» про отримання кредиту. У відповідності до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнано судом дійсним. Якщо дійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, який особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та/або не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті\~за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно із ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. Положеннями п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Для визначення такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до вимог статті 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК. У звязку з вищевикладеним, слід зазначити, що укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] кредитний договір є недійсним, оскільки на момент укладання спірного договору відповідач [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, через психічний розлад. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved