Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19 березня 2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Також позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобовязання з повернення кредиту, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 15811,25 грн. Дана сума складається, в свою чергу, з наступного: 1338,50 грн. заборгованості за кредитом; 8413,64 грн. заборгованість про процентам за користування кредитом; 4830,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 729,11 грн. штраф (процентна складова). Позивач правом направити в судове засідання свого представника не скористався, хоча був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Подав суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.20). Відповідач в судове засідання не зявилася та про причини своєї неявки до суду не повідомила, однак, була про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала суду письмові заперечення проти позову, в якій позовні вимоги вважає безпідставними в звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд вважає, що явка до суду є правом, а не обовязком особи. [PERSON] того, у даній справі явка представника позивача до суду не була визнана судом обовязковою. А тому неявка осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання не перешкоджає суду здійснити її розгляд по суті спору за наявними у ній матеріалами. Дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 19 березня 2008 року було укладено кредитний договір. За умова даного договору відповідач отримала кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Із заяви відповідача від 19 березня 2008 року вбачається, що відповідач просила позивача встановити відповідачу кредитний ліміт у сумі 1500,00 грн. на картку з номером 22222209741986 із базовою процентною ставкою за кредитом у розмірі 2 % на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 3,5 %. Зі змісту даної заяви також вбачається, що, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку відповідач просила позивача відкрити рахунок. З матеріалів даної справи вбачається, що відповідачем частково виконано свої грошові зобовязання. А саме з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19.03.2008 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON], станом на 26.01.2016 (графа «Сума погашення за наданим кредитом») вбачається, що востаннє відповідачем платежі на користь позивача вносилися ще у 2008 році. Так, 05 травня 2008 року відповідачем здійснено платіж на користь позивача на суму у розмірі 260,00 грн. А 30 травня 2008 року відповідачем здійснено платіж на суму у розмірі 100,00 грн.(а.с.4) Також розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19.03.2008 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON], станом на 26.01.2016 вбачається, що станом на 26 січня 2016 року розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором складає 15811,25 грн. Дана сума складається з наступних складових: 1338,50 грн. заборгованості за кредитом; 8413,64 грн. заборгованість про процентам за користування кредитом; 4830,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 729,11 грн. штраф (процентна складова). З заяви відповідача від 06 квітня 2016 року про відкладення розгляду справи вбачається, що відповідач змінила своє прізвище з «Кирик» на «Пахомова» (а.с.29). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В силу вимог статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки [PERSON] або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У відповідності до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином суд приходить до висновку про те, що відповідач свої грошові зобовязання з повернення кредиту перед позивачем виконувала неналежним чином, оскільки, отримавши кредитні кошти я якості кредитного ліміту на картку, своєчасно усіх належних до сплати на користь позивача грошових коштів не здійснив. А відтак право позивача як кредитора слід вважати порушеним. Поряд з цим суд не вбачає правових підстав для захисту порушеного майнового права позивача з огляду на таке. У постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14, зроблених у подібних правовідносинах, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). [PERSON] того, у своїй постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-127цс14 Верховний Суд України зазначив, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Відповідно до умов договору, укладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON], кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки. Строк дії картки в договорі визначений у два роки. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Правова позиція Верховного Суду України, висловлена за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень у цивільних справах з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Правових підстав для реалізації права відступити від такої правової позиції з одночасним наведенням відповідних мотивів суд не вбачає з огляду на тотожність як спірних правовідносин, так і правовідносин, які мали місце у справах, які були розглянуті Верховним Судом України. Частиною 1 ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В силу вимог ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що згідно пп. 3.1.1. п. 3.1. розділу 3 Умов та правил надання банківських послуг, строк дії картки вказаний на лицевій стороні Карти (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця (а. с. ). Пунктом 5.4. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що строк погашення по Кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжних картам без встановленого Мінімального обовязкового платежу, проводиться в наступному порядку: - Строк погашення процентів по кредиту щомісячно за попередній місяць; строк погашення Кредиту в повному обємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH). Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Відповідно до ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Таким чином суд приходить до висновку, що строк дії кредитного договору, що відповідає строку дії картки тривалістю у 12 місяців, сплив ще 19 березня 2009 року. Згідно ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За таких обставин суд приходить до висновку, що початок перебігу трирічного строку позовної давності щодо стягнення з відповідача кредитної заборгованості в повному обсязі, в тому числі заборгованості за кредитом, почав свій перебіг 20 березня 2009 року. Натомість позивач звернувся до суду з позовом у даній справі лише 16 лютого 2016 року, тобто, поза межами строку позовної давності. В матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження обставин, що строк позовної давності зупинявся чи переривався. [PERSON] того, матеріали даної справи всупереч принципу змагальності сторін та обовязку доказування та подання доказів не містять узагалі жодних доказів на підтвердження причин пропуску позовної давності. З огляду на те, що в цивільному судочинстві суд не наділений правом збирати докази з власної ініціативи, то суд позбавлений можливості оцінити причини пропуску позивачем строку позовної давності на предмет їх поважності. На думку суду, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. [PERSON] того, відповідно до абз. 3 п. 11 постанови пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Тому, на думку суду, не підлягають до задоволення також заявлені позивачем додаткові позовні вимоги до відповідача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, а також неустойки у вигляді штрафу та пені та комісій. На думку суду, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. З огляду на порушення відповідачем права позивача, але з урахуванням пропуску строку позовної давності без поважних причин, то суд вважає за необхідне відмовити позивачу в позові саме з підстав пропуску без поважних причини строку позовної давності, а не з підстав недоведеності. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В звязку з тим, що позивачу в задоволенні позову відмовлено судові витрати у вигляді сплати судового збору підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed