Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 15.01.2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 1300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком Договір. Свої зобовязання за Договором банк виконав повністю, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач свої зобовязання не виконує, не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами. У звязку з вказаними порушеннями відповідач станом на 31.10.2015 року має заборгованість перед банком в сумі 11979,36 грн., що підтверджується відповідним розрахунком. На даний час відповідач ухиляється від виконання своїх зобовязань за Договором, заборгованість не погашає, тому позивач просить стягнути з відповідача на його користь вказану суму боргу. В судове засідання представник позивача не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У поданому до суду клопотанні (а.с.38) просив дану позовну заяву розглядати без його участі на підставі наявних у справі доказів, інших клопотань та заяв у нього немає. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та повністю заперечив проти їх задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що нарахована відповідачу сума боргу є необґрунтованою. Якщо відсотки за користування кредитом складають 30% на рік на суму залишку заборгованості, то із суми кредиту 1300 гривень це складає 390 гривень на рік, а за три роки трохи більше 1000 гривень, а не 7000 гривень, як нарахував банк. На даний час відповідачем сплачено 2300 гривень боргу, що повністю покриває суму отриманого ним кредиту і нарахованих відсотків, а тому більше нічого банку не винен. Крім того, вважає, що між відповідачем та банком не існує ніякого договору, такий договір мав бути укладеним у письмовій формі, а тому він є нікчемним. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши думку представника відповідача та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що 15.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Свої зобовязання за Договором банк виконав повністю, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, що не заперечується представником відповідача в судовому засіданні. Представник відповідача в судовому засіданні визнав, що відповідач отримував кредитні кошти, порушив свої зобовязання щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків, однак стверджує, що на даний час сума боргу ним погашена. Згідно квитанцій від 15.02.2016 року та 22.02.2016 року відповідачем сплачено заборгованість за кредитом в сумі відповідно 1800 гривень та 500 гривень, що разом становить 2300 гривень. Оскільки вказана сума сплачена відповідачем після формування наданого позивачем розрахунку заборгованості, з метою всебічного й повного зясування обставин справи, ухвалення законного й обгрунтованого рішення, судом витребувано у позивача новий розрахунок боргу з врахуванням проведених відповідачем оплат. Для виконання вимоги суду позивачу надавався достатній час, розгляд справи відкладався кілька разів, однак позивачем вимогу суду не виконано, ніяких інших розрахунків, крім доданого до позовної заяви, суду не надано. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього кодексу. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення згідно зі ст.179 ЦПК. Єдиним доказом у справі, що підтверджує вимоги позивача в частині суми боргу, є наданий ним розрахунок станом на 31.10.2015 року. Надаючи оцінку вказаному розрахунку суд приходить до висновку, що він не може бути належним доказом розміру заборгованості відповідача. Згідно із ч.2, 3 ст.10 та ч.1 ст.11 ЦПК сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних чи юридичних осіб, поданою відповідно до ЦПК, у межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребування та збирання доказів у справі та оцінювання обсягу доказів, який був би достатній для задоволення вимог позивача. Але, враховуючи вимоги ч.4 ст.10 ЦПК, суд сприяє всебічному й повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і забезпечує реалізацію їхніх прав у випадках, установлених цим кодексом. Наведене свідчить про необхідність визначення правової природи цих правовідносин та обсягу доказів, а також розяснення позивачу важливості доказів, які підтверджували б у нього наявність права вимоги. Як встановлено судом, після 31.10.2015 року відповідачем проводилась оплата заборгованості за кредитом, а тому на час розгляду справи сума боргу не може відповідати тій сумі, що вказана в розрахунку. Про проведення цих оплат позивача було повідомлено судом, йому вказано на необхідність подання нового розрахунку, яким би підтверджувалося у нього право вимоги, заявленої у позові, зокрема щодо суми боргу. Такі повідомлення позивачем проігноровано, жодних нових розрахунків суду не надано, явку представника позивача в судове засіданні не забезпечено. Ні у позовній заяві, ні у доданих до неї документах позивачем не вказано, в якому порядку проводиться погашення заборгованості за кредитом, тобто які суми боргу погашаються в першу чергу, а які в наступну. Це позбавляє суд мод живості вирахувати, на погашення яких складових заборгованості були зараховані кошти, сплачені відповідачем 15.02.2016 року та 22.02.2016 року, і в якій частині такі складові заборгованості були погашені. Оскільки при прийнятті рішення про стягнення заборгованості за кредитом суд зобовязаний вказати не тільки загальну суму боргу, а і всі складові частини такої заборгованості, без детального розрахунку з врахуванням проведених відповідачем оплат суд позбавлений можливості прийняти законне та обґрунтоване рішення. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не надано належного розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором, з якого вбачалося б, яким саме чином та за який період обчислені кожна зі складових зазначеної позивачем загальної суми заборгованості. Нічим не підтверджені доводи позовної заяви про наявність заборгованості відповідача за кредитним договором, адже сам по собі її розрахунок станом на 31.10.2015 не є належним, достовірним та достатнім доказом існування заборгованості. За таких обставин суд вважає вимоги позивача необґрунтованими і не доведеними належними доказами, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed