Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], у якому просило стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором № IKCASHVG.180394.006 від 19.11.2013р. у розмірі 34 429,16 грн. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 9 785,00 грн. на умовах, передбачених кредитним договором, з кінцевим терміном повернення до 18.11.2016р., а [PERSON] виступив поручителем за даним кредитним договором, однак відповідачі порушують взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів позивачу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2018р. клопотання представника ПАТ «ВБР» задоволено, замінено позивача його правонаступником, а саме Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Представником позивача надано суду заяву, у якій він просить суд справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відзив на позовну заяву суду не надали. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалив проводити розгляд справи у заочному порядку. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 19.11.2013р. між ПАТ «ВБР» та [PERSON] було укладено кредитний договір № IKCASHVG.180394.006, згідно умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 9 785,00 грн. зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а [PERSON] зобов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.20-22). Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всупереч вищевикладеним положенням, [PERSON]. свої зобов'язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за кредитним договором № IKCASHVG.180394.006 від 19.11.2013р., яка відповідно до розрахунку станом на 06.10.2017р. становить 34 429,16 грн. та складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 6 212,02 грн., заборгованості з прострочених відсотків у розмірі 4 953,26 грн., поточної заборгованості за комісією по кредиту у розмірі 97,85 грн., простроченої заборгованості за комісією у розмірі 3 229,05 грн., заборгованості з пені у розмірі 19 936,98 грн. (а.с.30-35). В якості забезпечення зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором 19.11.2013р. між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № РХ029031.197046.001, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що випливають з кредитного договору (а.с.26). Відповідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку божників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Відповідачі всупереч положенням статті 81 ЦПК України не надали суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості. Водночас, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, ч.3 ст.551 ЦК України, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 03.09.2014р. №6-100цс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч 1 ст.3607 ЦПК України. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку, що розмір заявленої до стягнення позивачем пені підлягає зменшенню до суми основної заборгованості, а саме до 6 212,02 грн., оскільки вона відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України значно перевищує розмір завданих відповідачем збитків. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial