Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі -- ПАТ КБ «Приватбанк», Банк) свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору 06 січня 2006 року [PERSON] отримала у позивача 5000 гривень кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості з помісячним погашенням кредиту та кінцевим терміном його повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальником порушено строки погашення кредиту, у зв'язку з цим Банк просить стягнути з відповідача кредитну заборгованість та судові витрати. Борг відповідача становить 33208,94 гривень, складовими якого є: 11460,78 гривень - заборгованість за кредитом, 18551,59 - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1139 гривень - заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1557,57 гривень - штраф (процентна складова). Відповідач [PERSON] у письмових запереченнях позов ПАТ КБ «Приватбанк» не визнала з наступних підстав. Банк у порушення статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік» не подав меморіальних ордерів, які б підтверджували видачу їй коштів, та первинних документів, за якими нараховувалась заборгованість. Крім цього, відповідач вказує, що 11 400 гривень, на які згодом позивачем була нарахована кредитна заборгованість, вона не отримувала, зазначені кошти були несанкціоновано зняті з картки, виданої на її ім'я. [PERSON], окрім цього, подала зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору від 06 січня 2006 року недійсним. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] 06 січня 2006 року не підписувала заяви-анкети на одержання кредиту, про існування якої вона дізналась, отримавши документи з суду з первісним позовом Банку. [PERSON] вважає, що у цій ситуації існують правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним на підставі положень частин 1, 3 статті 203, частини 2 статті 207, частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Щодо зустрічних позовних вимог представником ПАТ КБ «Приватбанк» Мельник В.М. подано заяву про застосування строку позовної давності. Цю заяву умотивовано тим, що [PERSON] у ході судового розгляду справи повідомила, що вона отримувала у Банку кредитну картку. Таким чином, відповідачу було відомо про наявність кредиту, а строк позовної давності минув у 2009 році. Представник позивача по первісному позову [PERSON] у судовому засіданні 03 лютого 2017 року позов Банку підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити. При цьому [PERSON] зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] користувалась кредитними коштами та вносила платежі на погашення боргу протягом дев'яти років. Представник позивача по первісному позову Мельник В.М. у судовому засіданні позов ПАТ КБ «Приватбанк» підтримала, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] просить відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності. При цьому Мельник В.М. зазначила, що [PERSON] є активним користувачем послуг Банку, а тому її твердження про те, що вона не користувалась кредитом є неправдивими. У контексті наведеного Мельник В.М. звернула увагу, що згідно відомостей про рух коштів по кредитній карті, гроші на цей рахунок переказував чоловік [PERSON] У ініційованому [PERSON] кримінальному провадженні винуватість іншої особи у несанкціонованому знятті коштів не доведено, а тому представник позивача вважає, що первісний позов пред'явлено до належного відповідача. Щодо висновку почеркознавчої експертизи, то Мельник В.М. трактує його на користь Банку, адже він є некатегоричним. Відповідаючи на запитання суду, Мельник В.М. повідомила, що кредитні кошти на платіжній картці вважаються коштами Банку до моменту їх зняття чи переказу клієнтом. Крім цього, Мельник В.М. припустила, що несанкціоноване зняття коштів з кредитної картки [PERSON] можливо сталось через повідомлення відповідачем конфіденційної інформації, що дозволило провести відповідну трансакцію. Допитана як свідок у порядку статті 184 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) відповідач по первісному позову [PERSON] у суді показала, що вона дійсно була клієнтом позивача. При оформленні «зарплатної картки» працівники Любешівського відділення ПАТ КБ «Приватбанк» вручили їй кредитну картку, яку вона не використовувала. 21 вересня 2014 року їй на стільниковий телефон надійшло текстове повідомлення про зняття з кредитної картки 11000 тисяч гривень та 400 гривень комісії. З цього приводу вона одразу зателефонувала на «гарячу лінію» Банку та повідомила про несанкціоноване списання коштів, на наступний день відповідач звернулась у Любешівське відділення ПАТ КБ «Приватбанк» та у міліцію. У Банку її запевнили, що з'ясують ситуацію, а несанкціоновано зняті кошти їй повертати не потрібно. Представник відповідача по первісному позову [PERSON] вважає первісний позов несправедливим, адже встановлено, що кошти Банку не переходили у користування [PERSON] Кредитна заборгованість утворилась внаслідок шахрайських дій інших осіб, які несанкціоновано зняли кошти з картки, виданої на ім'я [PERSON] Факт несанкціонованого зняття коштів підтверджено службовим розслідування Банку, а також слідчим у ході досудового розслідування за заявою [PERSON] [PERSON] також просить задовольнити зустрічний позов його довірительки. Свою позицію з цього приводу представник відповідача мотивує тим, що висновком експерта встановлено, що підпис на заяві-анкеті від 06 січня 2006 року, ймовірно виконаний не [PERSON] Будь-яких належних доказів укладення договору між сторонами Банком не надано. Відтак немає підстав стверджувати, що було волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору з ПАТ КБ «Приватбанк», що вона було ознайомлена з його умовами тощо. [PERSON] звертає увагу суду, що [PERSON] дізналась про порушення її прав з надісланої судом первісної позовної заяви. Отже, підстав для застосування наслідків порушення строків позовної давності щодо зустрічних позовних вимог у цьому випадку немає. Відповідно до статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини На підтвердження первісного позову Банком подано наступні письмові докази. Відповідно до анкети-заяви від 06 січня 2006 року [PERSON] отримала у ПАТ КБ «Приватбанк» кредитну картку (картковий рахунок № [NUMBER]) з встановленим кредитним лімітом на суму 5 тисяч гривень з базовою процентною ставкою 36 % із розрахунку 360 днів у році з помісячними платежами у розмірі 7 % від заборгованості із строком дії, який відповідає строку дії картки. У змісті заяви-анкети наявне підтвердження, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг у «Приватбанку», Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає договір про надання банківських послуг. Відповідно до розрахунку заборгованості борг відповідача станом на 31 січня 2016 року становить 33208,94 гривень, складовими якого є: 11460,78 гривень - заборгованість за кредитом, 18551,59 - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1139 гривень - нарахована комісія, 2057,57 гривень - штрафи. При цьому з змісту цього документу слідує, що кредитною лінією користувались, починаючи з 14 червня 2006 року. Між тим, кредитна заборгованість, яка є предметом цього судового розгляду, утворилась, починаючи з 21 вересня 2014 року, з суми трансакції у 11439,97 гривень. За клопотанням відповідача по первісному позову про витребування доказів, а також на заперечення проти зустрічного позову, ПАТ КБ «Приватбанк» надало суду виписку з карткового рахунку № [NUMBER] на ім'я [PERSON], у якій більш деталізовано інформацію про рух коштів. Зокрема зафіксовано перерахунок коштів з іншого рахунку [PERSON], з рахунку чоловіка відповідача [PERSON], що на думку представника Банку доводить факт користування кредитом відповідачем. Між тим, виписка про рух коштів також містить інформацію про перерахунок коштів 21 вересня 2014 року з карткового рахунку № [NUMBER] на рахунок № [NUMBER] у сумі 11 тисяч гривень. Банком також надано фотографію з зображенням [PERSON], яка тримає у руках банківську картку. Згідно з пунктом 3.4 Умов та правил надання банківських послуг клієнт або його довірена особа використовують платіжні карти у розмірі платіжного ліміту, як засіб для безготівкових розрахунків за товари (послуги) для перерахунку коштів з картрахунків на рахунки інших осіб, як засіб для отримання готівкових коштів, здійснення інших операцій, які передбачені угодою сторін та законодавством України. Згідно з пунктами 6.5, 8.6 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії. При порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень та 5 % від суми позову. [PERSON] надала суду наступні письмові докази. Згідно з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 вересня 2014 року до Любешівського РВ УМВС України у Волинській області звернулась [PERSON] по факту несанкціонованого списання із її карткового рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] через інтернет-ресурс «Приват-24» коштів у сумі 11500 гривень. З змісту листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 09 жовтня 2014 року слідує, що [PERSON] зверталась у Банк щодо несанкціонованого зняття з її карткового рахунку коштів. За зверненням відповідача проведено службове розслідування, у ході якого встановлено, що із карти № [NUMBER], яка оформлена на ім'я [PERSON], несанкціоновано, шахрайським способом списано грошові кошти у сумі 11440 (із зняттям комісії 440 гривень) на карту № [NUMBER], які знято із банкомату у місті Жовтні Води Дніпропетровської області. Постановою прокуратури Любешівського району Волинської області від 31 жовтня 2014 року визначено підслідність кримінального провадження за зверненням [PERSON] від 22 вересня 2014 року за Жовтоводським МВ ГУМВС України у Дніпропетровській області. З витребуваних за клопотанням відповідача по первісному позову документів із кримінального провадження за заявою [PERSON] слідує, що особу, на картковий рахунок якої перераховано кошти з рахунку відповідача, встановлено. Між тим, відповідно до постанови слідчого Марганецького ВП НВП ГУНП у Дніпропетровській області від 16 березня 2016 року згадане кримінальне провадження закрито. При цьому констатовано, що кошти, якими шахрайським способом заволоділи невідомі особи, належать ПАТ КБ «Приватбанк», а не [PERSON], яка не може бути потерпілою. Від ПАТ КБ «Приватбанк» ніякої заяви чи інформації про викрадення коштів не надходило. Згідно з висновком почеркознавчої експертизи від 31 жовтня 2016 року підпис, виконаний від імені [PERSON] у графі «Підпис» заяви про отримання кредиту від 06 січня 2006 року ймовірно виконаний не [PERSON], а іншою особою. Вирішити питання в категоричній формі не виявилось можливим в зв'язку з недостатністю розрізняючи ознак для заперечення тотожності виконавця в категоричній формі. При вирішенні первісного позову суд виходить з таких приписів законодавства та встановлених ними принципів. Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного Кодексу України (далі -- ЦК) зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина 1 статті 530 ЦК передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору, сплата неустойки. У відповідності з частиною 1 статті 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з частинами 1, 2 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 1046 ЦК визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев'яносто календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно з пунктами 6.7, 6.8 постанови Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», яка станом на 21 вересня 2014 року була чинною, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналізуючи наведене, суд доходить висновку, що у випадку з отриманням коштів через кредитні картки, то необхідно вважати, що права-обов'язки сторін виникають з моменту зняття чи переказу грошей позичальником з відповідного карткового рахунку. Ця позиція сторонами не оспорюється. У суді встановлено, що кредитну заборгованість [PERSON], яка є предметом цього судового розгляду, Банк нарахував, починаючи з вересня 2014 року, внаслідок здійснення трансакції на суму понад 11 тисяч гривень 21 вересня 2014 року. Між тим, з показань [PERSON] слідує, що отримавши на стільниковий телефон текстове повідомлення про зняття вказаної вище суми, зрозумівши, що трансакція несанкціонована, вона одразу ж зателефонувала на «гарячу лінію» Банку, на наступний день з цього приводу звернулась у Любешівське відділення ПАТ КБ «Приватбанк» та у міліцію. Факт несанкціонованого знаття коштів 21 вересня 2014 року у сумі 11440 (із зняттям комісії 440 гривень) з карткового рахунку [PERSON] № [NUMBER] підтверджено позивачем у адресованому відповідачу листі від 09 жовтня 2014 року. Відповідно до постанови слідчого Марганецького ВП НВП ГУНП у Дніпропетровській області від 16 березня 2016 року кримінальне провадження за заявою [PERSON] закрито. При цьому стверджено, що кошти, якими шахрайським способом заволоділи невідомі особи, належать ПАТ КБ «Приватбанк», а не [PERSON], яка не може бути потерпілою. З наданих суду матеріалів досудового розслідування слідує, що особу, на рахунок якої було переказано кошти з карткового рахунку, виданого на ім'я [PERSON], встановлено. Також з'ясовано, що ці кошти згодом було знято з карткового рахунку цієї особи № [NUMBER] через банкомат ПАТ КБ «Приватбанк» у місті Жовти Води Дніпропетровської області. Таким чином, суд констатує, що позивачем по первісному позову не доведено факту особистого зняття коштів чи ініціювання їх переказу на інший картковий рахунок відповідачем. Отже, немає підстав вважати, що [PERSON] фактично розпоряджалась коштами, з яких нарахована кредитна заборгованість. Більше того, суд вважає доведеним факт несанкціонованого знаття коштів 21 вересня 2014 року у сумі 11 тисяч гривень із зняттям комісії 439,97 гривень з карткового рахунку № [NUMBER] на ім'я [PERSON] За встановлених обставин цивільно-правова відповідальність [PERSON] перед Банком можлива за умови доведення факту, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15). У ході судового розгляду стороною позивача по первісному позову вказаний факт не доведено. Таким чином, у задоволенні первісного позову необхідно відмовити. Обґрунтування вирішення судом зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору від 06 січня 2006 року недійсним. Згідно з статтею 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами 1-3, 5, 6 статті 205 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності з частиною 2 статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною 1 статті 218 ЦК недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з статтею 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Виходячи із змісту процитованих вище правових норм істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, строки та способи його повернення, розмір процентів, наслідки порушення зобов'язань сторонами тощо. Вважається, що сторони уклали кредитний договір, досягнувши згоди з його істотних умов та уклавши його у письмовій формі (підписавши). При цьому законодавчо встановлено обов'язок банку письмово інформувати клієнта-споживача фінансових послуг про кредитні умови. Один з оригіналів договору передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Позивач по первісному позову покликається на те, що відповідач, підписавши заяву-анкету про отримання кредитного ліміту, підтвердила своє ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг у «Приватбанку», Правилами користування платіжною карткою, Тарифами Банку та у такий спосіб уклала кредитний договір. Між тим, відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 31 жовтня 2016 року підпис, виконаний від імені [PERSON] у графі «Підпис» заяви про отримання кредиту від 06 січня 2006 року ймовірно виконаний не [PERSON], а іншою особою. Висновок експерта є некатегоричним, проте негативним. За таких обставин та за відсутності інших доказів суд не може констатувати факт підписання договору [PERSON] На доданих позивачем Умовах та правил надання банківських послуг у «Приватбанку», Правилах користування платіжною карткою та Тарифах Банку підписи [PERSON] відсутні. Таким чином, належних доказів, які б підтверджували волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору на запропонованих Банком умовах в ході судового розгляду не здобуто. Надана Банком фотографія з зображенням [PERSON], яка у руках тримає банківську карту, не є належним доказом укладення кредитного договору. Факт перерахунку коштів на кредитний рахунок № [NUMBER] близькими особами [PERSON], списання коштів на погашення кредиту з інших рахунків відповідача, на що звертали увагу представники позивача, також не може доводити подію укладення 06 січня 2006 року кредитного договору між сторонами. Таким чином, суд доходить висновку, що кредитний договір між сторонами 06 січня 2006 року не укладався. Неукладений договір не може бути визнано недійсним. Отже, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] також необхідно відмовити. У зв'язку з відмовою у первісному та у зустрічному позові відповідно до статті 88 ЦПК судові витрати необхідно покласти на сторони, не стягуючи їх у користь тієї чи іншої сторони. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed