Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] (прізвище змінено на «Вірстюк» у звязку із укладанням шлюбу) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивував тим, що 17 серпня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклало із [PERSON] кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідачка свої зобовязання за договором належним чином не виконала, станом на 31 жовтня 2016 року за нею створилася заборгованість на суму 16053 грн. 83 коп., що складається з : 235 грн. 68 коп. заборгованості за кредитом; 11027 грн. 49 коп. заборгованості за процентами; 3550 грн. заборгованості за пенею та комісією; 500 грн. штрафу (фіксована частина); 740 грн. 66 коп. штрафу (процентна складова), яку банк просив стягнути з останньої на його користь, а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, проте, надав суду письмову заяву згідно якої просив розглянути справу у його відсутності так як позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У письмовому поясненні надісланих на адресу суду представник позивача послався на те, що після укладення кредитного договору з відповідачкою, останньою було отримано кредитну картку якою остання користувалася, в т.ч. сплачувала заборгованість за договором, про що свідчить виписка про рух коштів. Згідно з розрахунком заборгованості, якій не спростовано відповідачкою, останній платіж вона здійснила 07 лютого 2014 року в сумі 100 грн. З урахуванням строку дії картки останній день 05.2015 року, встановлених Умовами і правилами надання банківських послуг спеціального строку позовної давності у 50 років, то звернення до суду позивача відбулося у межах строків позовної давності, а відтак просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] зперечуючи проти задоволення позовних вимог позивача суду пояснила, що у серпні 2011 року уклала з позивачем кредитний договір за наслідками якого отримала кредитну карту з лімітом у сумі 2000 грн. По мірі необхідності знімала готівку, розраховувалася нею за придбаний товар, а також поповнювала її (кредитну карту), тобто вносила грошові кошти. Через фінансові труднощі останній платіж здійснила у 2014 році. Так як строк дії кредитної картки закінчився та будь-якої іншої кредитної картки вона не отримала, то вважає, що позивач пропустив строк позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом у звязку із чим, з цих підстав просила відмовити у позові. Представник позивачки [PERSON] у письмовому заперечення наданому суду зазначив, що обставини отримання кредиту відповідачкою остання не оспорює. Втім, згідно з Умовами і правилами надання банківських послуг означений кредитний договір був укладений на строк 12 місяців зі спливом якого він автоматично лонгується ще на 12 місяців. Тобто, строк дії договору закінчився 17 серпня 2013 року. З огляду на те, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом 11 січня 2017 року, то останній пропустив строк позовної давності, тому в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України, просив застосувати строк позовної давності і відмовити позивачу у позові. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] мотиви викладені у запереченні підтримав, окрім того надав пояснення в т.ч. письмове, посилаючись на те, що оскільки Умовами кредитного договору передбачено повернення позивачкою кредиту щомісячними платежами у строк до 25 числа то позивачкою у лютому 2014 року було сплачено черговий платіж за означеним кредитним договором, однак це мало місце по закінченню дії договору. Таке погашення не є підставою переривання перебігу строку позовної давності щодо звернення до суду з позовом. Окрім того зазначив, що Умови і правила надання банківських послуг позивачкою не підписані, відтак застосування строку позовної давності у 50 років про що вказано у вказані Умови до вказаних правовідносин не підлягає застосуванню. На підтвердження вказаного представник позивачки надав постанови Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 362/4015/15-ц, від 29 червня 2016 року у справі № 6-1188цс16. Суд, заслухавши пояснення відповідачки, його представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Судом встановлено, що 17 серпня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 2000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Указаний кредитний договір складається із анкети-заяви, Умов і правил надання банківських послуг і тарифів (а.с. 10-38). Згідно з пунктом 2.1.1.2.1 Умов і правил надання банківських послуг, для надання послуг Банк видає клієнту картку, її вид визначений в памятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт та банок укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору являється дата отримання картки, яка зазначена у заяві. Пунктом 2.1.1.2.11 Умов і правил визначено, що картка діє до останнього місяця, вказаного на ліцьовій сороні картки включно. Забороняється використання картки строк дії якої закінчився. Пунктом 1.1.7.12 Умов і правил визначено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо до цього строку жодна зі Сторін не проінформує другу Сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідно до змісту анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг остання заповнена (підписана) відповідачкою 17 серпня 2011 року (а.с.8) Пунктом 2.1.1.5.5 Умов і правил передбачено обовязок позичальника погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених Договором. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов і правил, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмирі 500 грн. +5% від суми позики. Згідно з довідкою про умови кредитування, як складова договору, позичальник зобовязаний повернути кредит частинами (щомісячними платежами) у розмірі 7 % від суми заборгованості у строк до 25 числа щомісяця, що слідує за звітним. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Згідно з наданим банком розрахунком станом на 31 жовтня 2016 року [PERSON] має заборгованість за кредитним договором у розмірі 16053 грн. 83 коп., яка складається із : 235 грн. 68 коп. заборгованості за кредитом, 11027 грн. 49 коп. заборгованості за відсотками, 3550 грн. комісії за користування кредитом, 1240 грн. 66 коп. заборгованості по судовим штрафам. (а.с.6-7) Як випливає з вказаного розрахунку відповідачка здійснила останні платіж на погашення заборгованості за кредитом 07 лютого 2014 року Нормою ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Зважаючи на те, що умовами договору встановлено правило про погашення позивачкою кредиту частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання. Отже [PERSON] виходячи з кінцевого строку дії договору- 17.08.2013 року (початок строку дії договору з 17.08.2011 року до 17.08.2012 року та відповідно, його лонгація становила ще 12 місяців з 17.08.2012 року до 17.08.2013 року), останній місячний платіж слід було внести до 25 липня 2013 року. Приймаючи до уваги, що банк звернувся до суду з позовом 11 січня 2017 року, тобто після спливу строк позовної давності, тому, з урахуванням клопотання відповідачки її представника щодо застосування позовної давності, то у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. Сплата відповідачкою 07 лютого 2014 року коштів в розмірі 100 гривень за черговий щомісячний платіж після закінчення строку виконання основного зобов'язання - 17 серпня 2013 року не є доказом переривання перебігу позовної давності, а лише свідченням сплатою позивачкою чергового платежу. Посилання представника позивача на встановлений у п.1.1.7.31 Умов і правил строку позовної давності щодо повернення кредиту, виплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат Банку у 50 років, суд вважає безпідставними з огляду на таке. Частиною 1 ст. 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із частинами 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень. Згідно із ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки Умови і правила не містять підпису відповідача, а у заяві позичальника від 17 серпня 2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, то застосування строку позовної давності в 50 років є неприпустимим, а тому у даному випадку встановлюється загальна позовна давність передбачена ст. 257 ЦК України. На вказане звернув увагу Верховний Суд України у своїй постанові № 6-1926цс15 від 04 листопада 2016 року . На підставі ст.ст. 251, 252, 254-258, 261, 267, 526, 610, 611, 629, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed