Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк ПРИВАТБАНК звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просив стягнути з нього заборгованість за договором банківського обслуговування від 16 жовтня 2012 року у розмірі 42152 гривні 02 копійки, з яких: 17156 гривень 72 копійки заборгованість за кредитом; 11276 гривень 74 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом; 11226 гривень 40 копійок заборгованість по комісії за користування кредитом; 11226 гривень 40 копійок пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 грудня 2015 року, вказані позовні вимоги були задоволені у повному обсязі. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 вересня 2017 року, заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення було задоволено: заочне рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 грудня 2015 року, ухваленого по справі №425/3375/15-ц - скасовано, а справу призначено для розгляду по суті. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 29 листопада 2017 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились, причини неявки не повідомили. При цьому суд врахував, що після явки у судове засідання 02 жовтня 2010 року та надання судом часу для отримання правової допомоги, відповідач більше не з`являвся, але про зміну місця проживання суду не повідомляв. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом відкриття поточного рахунку у гривні та кредитування рахунку до встановленого кредитного ліміту. А відповідач свої зобов`язання по його поверненню та сплаті процентів за його користування та комісії у строки, встановлені договором не виконав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування та комісії. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення пені за невиконання грошових зобовязань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і їх. Позиція відповідача по суті позовних вимог, з огляду на подану ним заяву про перегляд заочного рішення полягала у тому, що до таких вимог банку, як пеня, треба застосувати спеціальну позовну давність, внаслідок чого сума боргу повинна бути меншою; рорахунки надані банком є тільки відображенням його односторонніх арифметичних розрахунків, проте контррозрахунків відповідач не надав. А за час після отримання ним копії заочного рішення суду, будь-яких інших заперечень у письмовому вигляді та/або клопотань не подав. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON](ідентифікаційний номер: [NUMBER]), як фізична особа підприємець, 16 жовтня 2012 року звернувся до публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк (код ЄДРПОУ: 14360570) із заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг (а.с.11, 12-26,27). Підписавши вказану заяву, [PERSON]також підтвердив, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складають між ним та банком договір банківського обслуговування (а.с.11). За цим договором, ПАТ КБ ПРИВАТБАНК взяв на себе зобовязання відкрити [PERSON]поточний рахунок та надавати йому кредит шляхом здійснення платежів з цього рахунку понад залишок коштів на рахунку, з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку), а [PERSON]взяв на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії у порядку передбаченому розділом 3.2.1.4. умов та правил надання банківських послуг та тарифами (а.с.12-26). Банк відкрив [PERSON]поточний рахунок та здійснював його кредитування, але [PERSON], станом на 10 серпня 2015 року, у повному обсязі отриманий кредит не повернув, як і не сплатив процентів та комісійну винагороду банку за надання банківських послуг (а.с.28-29,30). При цьому судом встановлено, що 25 вересня 2014 року, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, була проведена державна реєстрація припинення діяльності [PERSON], як фізичної особи підприємця (а.с.31). А в вересні 2015 року, ПАТ КБ ПРИВАТБАНК звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким просив стягнути з нього заборгованість, що виникла за договором банківського обслуговування від 16 жовтня 2012 року, станом на 10 серпня 2015 року, у розмірі 42152 гривні 02 копійки (а.с.3-6). Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем, який являється банком, та відповідачем, як фізичною особою підприємцем, виникли господарські (зобовязальні) правовідносини у сфері кредитування, в яких позивач виступив кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування через поточний рахунок), а відповідач позичальником (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, отримати від відповідача, як фізичної особи, наданого йому кредиту, процентів за його користування, комісійної винагороди, а також пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (надалі за текстом ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. А згідно частини 2 статті 173 та статті 174 ГК України, такі зобовязання можуть виникати з господарського договору. При цьому, згідно частини 1 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. З огляду на положення частин 1 статей 626, 634, частин 1 і 2 статті 202, статей 203,205-208, статей 638-642, статті 207 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України), а також статей 180,181,184 ГК України, господарський договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами. Також сторони господарського договору можуть укласти його шляхом приєднання однією з його сторін у цілому до умов, встановлених другою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому, користуючись положеннями статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до положень частини 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з положеннями частини першої та другої статті 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обовязки сторін, повязані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 (статті 1046-1057) цього кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. А виходячи з положень частин перших статей 1054, 1055 ЦК України, договір про надання кредиту укладається у письмовій формі, між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та позичальником, відповідно до якого кредитодавець бере на себе зобовязання надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно частин 10 і 14 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право вчиняти будь-які правочини, необхідні для надання ним банківських та інших фінансових послуг та здійснення іншої діяльності, а також самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Судом встановлено, що 16 жовтня 2012 року, [PERSON]та публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК уклали саме змішаний договір про надання банківських послуг (договір банківського обслуговування), за яким (в частині умов договору, що стосуються кредитування рахунка) банк взяв на себе зобовязання відкрити [PERSON]поточний рахунок та здійснювати платежі з рахунка понад залишок коштів на рахунку (тобто, фактично, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів) а отже кредитувати рахунок, з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку (а.с.12-26). Факт виконання банком як кредитодавцем вказаних зобовязань [PERSON] не оспорював(а.с.30). Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, за договором банківського обслуговування, [PERSON]взяв на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії у порядку передбаченому розділом 3.2.1.4. умов та правил надання банківських послуг та тарифами (а.с.12-26). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). Виходячи з документів наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.28-29) та виписки по особовому рахунку відповідача (а.с.30), які враховують усі здійснені [PERSON] платежі, а ним зворотнього не доведено,взяті на себе зобовязання належним чином він виконувати перестав. У звязку з чим, у нього як позичальника, станом на 10 серпня 2015 року, утворилась така заборгованість: 17156 гривень 72 копійки заборгованість за кредитом; 11276 гривень 74 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом; 11226 гривень 40 копійок заборгованість по комісії за користування кредитом. При цьому суд враховує, що в силу положень частини 2 статті 1054 та частини 2 статті 1050 ЦК України, та умов договору, банк має право вимоги дострокового повернення боргу. Отже, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів, які б спрстовували доведені позивачем обставини, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе грошових зобовязань у вигляді повернення кредиту, сплати процентів та комісій, на підставі договору від 16 жовтня 2012 року, а тому і доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цих зобовязаннях, на отримання від відповідача, як боржника, наданого йому кредиту, сплати процентів та комісій. Тому, матеріально-правову вимогу позивача до [PERSON]про стягнення з нього такої заборгованості: 17156 гривень 72 копійки заборгованість за кредитом; 11276 гривень 74 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом; 11226 гривень 40 копійок заборгованість по комісії за користування кредитом, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При цьому суд враховує, що в силу положень частини 2 статті 128 ГК України, громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення. А згідно положень частини 1 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, позивач та відповідач договором банківського обслуговування від 16 жовтня 2012 року встановили, що у випадку порушення відповідачем зобовязання по поверненню кредиту, процентам, комісійної винагороди, відповідач сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період прострочення, за кожен день прострочки платежу (пункт 3.2.1.5.1. умов та правил надання банківських послуг). Виходячи з документів наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором від 16 жовтня 2012 року (а.с.28-29), виписки по рахунку [PERSON](а.с.29), позичальник свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплати процентів та комісійної винагороди порушував. У звязку з чим, банк використав своє право передбачене договором і щодо нарахування пені, розмір якої склав: 11226 гривень 40 копійок. Перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку пені, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1053-р від 30 жовтня 2014 року, а також розпорядження №1275-р від 02 грудня 2015 року, місто Рубіжне Луганської області входить у вказаний перелік. А відповідач, починаючи з 04 липня 2006 року має у цьому місті зареєстроване місце проживання (а.с.46), а також до 26 вересня 2014 року провадив свою господарську діяльність на території міста Рубіжне (а.с.31). Тому, суд вважає що присудженню на користь позивача підлягає тільки та пеня, яка виникла за період до 14 квітня 2014 року, що складає, за розрахунками банку: 15 гривень 74 копійки, а у стягненні решти пені слід відмовити. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, у розмірі 30941 гривні 36 копійок, з яких: 17156 гривень 72 копійки заборгованість за кредитом; 11276 гривень 74 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом; 11226 гривень 40 копійок заборгованість по комісії за користування кредитом; 15 гривень 74 копійки пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1218 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1,2,41), а позов підлягає задоволенню на суму 30941 гривня 36 копійок, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 894 гривні 06 копійок. Отже,

Outcome: partial