Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого безбалансового відділення № 10008/0161 філії Івано-Франківського обласного управління ПАТ «Ощадбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11 від 03.11.2011 року, мотивуючи тим, що між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено вказаний кредитний договір, згідно з яким банк зобов`язався надати грошові кошти в сумі 150 000 грн. під 18 % річних. Кредит надавався на споживчі потреби. Банк, видавши кредит, повністю виконав зобов`язання згідно укладеного договору. Остаточним терміном погашення кредиту є 03.11.2021 року. Однак позичальник систематично порушував умови, передбачені кредитним договором щодо своєчасності та повноти внесення коштів за користування кредитом, внаслідок чого за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 137 112 грн. 21 коп. [PERSON] та [PERSON], як поручителі відповідають по зобов'язаннях за вищезазначеним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник. [PERSON] подала зустрічний позов до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», [PERSON], [PERSON], яким просила суд визнати припиненими зобов'язання за договором поруки № 11-2 від 03 листопада 2011 року, який вона уклала із ПАТ «Державний ощадний банк України», в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 11 від 03.11.2011 року. Вважає договір поруки припиненим на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки договір закінчив свою дію до моменту звернення банку з позовом до суду. [PERSON] також подала зустрічний позов до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», [PERSON] та [PERSON] про визнання кредитного договору № 11 від 03.11.2011 року недійсним, мотивуючи тим, що спірний договір укладений в результаті ведення нечесної підприємницької діяльності зі сторони банку, так як позивач був введений в оману в результаті надання йому в незрозумілий чи двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. В порушення ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк при укладанні договору суттєво розширив перелік випадків, коли йому надається право вимагати дострокового повернення кредиту. Такі умови договору є дискримінаційними, оскільки ставлять споживача у невигідне становище, порівняно з тим, яке він має згідно законодавства. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Окремі пункти кредитного договору містять дискримінаційні умови розкриття інформації, яка стала відома банку про клієнта, що дає змогу використовувати її на шкоду споживачу. Дискримінаційною є також умова договору, яка надає право банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку. В судовому засіданні представник позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» [PERSON] первісний позов підтримав, просив стягнути заборгованість згідно розрахунку наданого до позовної заяви. В задоволенні зустрічних позовів просив відмовити за безпідставністю. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] первісний позов не визнав з підстав викладених у письмових запереченнях на нього. Просив про задоволення зустрічних позовних заяв його довірителів [PERSON] про визнання зобов'язань за договором поруки припиненими та [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертом, що повернули у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Причину неявки суду не повідомив. З урахуванням положення ч. 5 ст. 74 ЦПК України суд вважав належним повідомлення відповідача [PERSON] про розгляд справи. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 03 листопада 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11 (а.с.12-17), за яким банк надав, а позичальник (відповідачка) отримала кредитні ресурси в розмірі 150 000 та зобов'язалась повернути кредит до 03.11.2021 року. Пунктом 1.1. кредитного договору встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами, який становить 18 % річних та пунктом 1.5. визначено порядок такої сплати, порядок нарахування та строки сплати процентів за користування кредитом, відповідно до яких позичальник зобов'язалась проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 1 250 грн. та сплачувати проценти нараховані банком до 25 числа кожного місяця. Останню сплату процентів та кредиту здійснити не пізніше 03.11.2021 року. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Не зважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, позичальник систематично порушувала умови, передбачені цим договором щодо своєчасності та повноти внесення коштів за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № 11 від 03 листопада 2011 року. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору №11 від 03 листопада 2011 року, між банком та відповідачами [PERSON] та [PERSON] 03.11.2011 року укладено договори поруки № 11-1 та № 11-2 (а.с. 26-32), відповідно до яких в п. 3.1 та п. 3.2 поручителі зобов'язались перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. Позивачем станом на 20 травня 2015 року проведено розрахунок заборгованості за договором № 11 від 03 листопада 2011 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідачки за кредитом в розмірі 137 112 грн. 21 коп., з яких: 115 248 грн. 27 коп. - борг за кредитом, 5 090 грн. 80 коп. - прострочені відсотки, 3 905 грн. 22 коп. - сума інфляційних втрат, 4 577 грн. 52 коп. - сума 3% річних, 8 290 грн. 40 коп. - нарахована пеня. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Представником відповідачів за первісним позовом в письмових запереченнях на позов заявлено про застосування строків позовної давності щодо стягнення пені. Вирішуючи дане клопотання суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) . За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. У відповідності до ст. 258 ЦК України позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню в межах строку позовної давності та в межах позовних вимог (ст. 15 ЦПК України), а саме з травня 2014 року по травень 2015 року в розмірі 7028 грн. 97 коп. Таким чином сума кредитної заборгованості складає 135 850 грн. 78 коп., з яких: 115 248 грн. 27 коп. - борг за кредитом, 5 090 грн. 80 коп. - прострочені відсотки, 3 905 грн. 22 коп. - сума інфляційних втрат, 4 577 грн. 52 коп. - сума 3% річних, 7 028 грн. 97 коп. - нарахована пеня. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кредит був наданий позивачу на споживчі потреби (п.1.2 Договору). Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Закон України «Про захист прав споживачів». В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається представник відповідачів, передбачено обов'язок банків повідомлення споживача про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого договору. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Доводи представника відповідачів про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позивача є надуманими, а його посилання на положення ч.5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, є безпідставним. Оскільки відповідачку ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від неї, а не банку, і як уже зазначалось, умови договору є чіткими та зрозумілими, то не заслуговують на увагу і доводи що спірний договір укладений в результаті нечесної підприємницької практики зі сторони банку, яка відповідно до ч.1 , 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» включає вчинення дій, що кваліфікується як прояв недобросовісної конкуренції та будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підписуючи договір позичальник погоджувався з цими умовами; Отже, кредитний договір №11 від 03 листопада 2011 року відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. Щодо тверджень представника відповідачів про неправомірність розкриття Банком інформації про позичальника, то п. 4.2.4 кредитного договору закріплено, що банк має право у випадку неналежного виконання зобов'язань за цим договором позичальник надає згоду на розкриття банком інформації щодо діяльності та фінансового стану позичальника, яка стала відомою банку у процесі обслуговування позичальника та є банківською таємницею в обсязі, необхідному для захисту інтересів банку та стягнення заборгованості, а також в обсязі, необхідному для відступлення майнових прав за цим договором та документами забезпечення на користь інших осіб. Вимогою зустрічного позову [PERSON] просила суд визнати припиненими зобов'язання за договором поруки № 11-2 від 03 листопада 2011 року, який вона уклала із ПАТ «Державний ощадний банк України», в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 11 від 03.11.2011 року, мотивуючи тим, що банком пропущено шестимісячний строк звернення з вимогою про виконання основного зобов'язання до поручителя. Однак суд з даним твердженням погодитись не може. Частиною 1 ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. В договорі поруки не встановлено строк після закінчення якого припиняється порука, умова про дію договору поруки до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором не є встановленням строку в розумінні ст. 252 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК). Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. У зв'язку з цим порука на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (постанови Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-48цс11, від 21 травня 2012 р. у справі № 6-68цс11, від 23 травня 2012 р. у справі № 6-33цс12). Із матеріалів справи, зокрема розрахунку заборгованості вбачається, що строк пред'явлення вимоги до поручителя повинен був розпочати свій перебіг з березня 2015 року, тобто з місяця, коли боржник перестав вносити платежі визначені умовами кредитного договору. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Таким чином, виходячи з норм ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України суд приходить до висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки пунктами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд вважає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу за процентами. При цьому суд враховує також правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з боржника та поручителів 15 червня 2015 року, тобто зобов'язання за договором поруки не є припиненими. Окрім того, банком 27 лютого 2015 року надсилались повідомлення відповідачам за первісним позовом з вимогою погашення кредитної заборгованості (а.с. 35-38) у 30 денний строк, що додатково спростовує твердження представника [PERSON] про припинення зобов'язань за договором поруки. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором є частково обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню. А вимоги зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] такими що не ґрунтуються на законі та безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати на оплату судового збору. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 16, 20, 526, 527, 548, 610, 611, 612, 1054, 1050 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 74, 88 ЦПК України,

Outcome: partial