Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 24 грудня 2010 року відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 2400 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Оскільки відповідач не виконав умов договору належним чином, у нього станом на 31 жовтня 2016 року виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 13237,97 гривень, що відповідно до розрахунку складається з заборгованості за кредитом 227,73 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом 8703,67 гривні, заборгованість за пенею та комісією 3200,00 гривень, штраф (фіксована частина) 500 гривень, штраф (процентна складова) 606,57 гривень. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати по справі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов підтримав повністю, просив його задовольнити, а справу слухати у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав до суду письмову заяву в якій позов визнав частково, зокрема, визнав суму заборгованості за кредитом в розмірі 227,73 гривень та суму заборгованості за відсотками в розмірі 8703,67 гривні. Щодо штрафу в розмірі 1106,57 гривень та пені (неустойки) в розмірі 3200 гривень заперечив та просив суд зменшити вказані нарахування, оскільки вони значно перевищують розмір основного боргу, який становить лише 227,73 гривень. Справу просив слухати у його відсутність. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і що стверджується матеріалами справи, 17 лютого 2009 року відповідач [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою позичальника (а.с. 6) про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на запропонованих банком Умовах і правилах надання банківських послуг. Зі змісту даної заяви слідує, що [PERSON] виразив свою згоду про те, що дана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між заявником та банком договір про надання банківських послуг. Пунктом 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч.1 ст.627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.ст.1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Судом встановлено, що на момент звернення позивача в суд та розгляду справи по суті, відповідач, в порушення вимог ст.1054 Цивільного кодексу України, грошові кошти за кредитним договором не повернув. З розрахунку заборгованості за договором вбачається, що станом на 31 жовтня 2016 року у відповідача виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 13237,97 гривень, що відповідно до розрахунку складається з заборгованості за кредитом 227,73 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом 8703,67 гривні, заборгованість за пенею та комісією 3200,00 гривень, штраф (фіксована частина) 500 гривень, штраф (процентна складова) 606,57 гривень. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, частиною третьою статті 551 ЦК України, передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. [PERSON] така за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-100 цс 14 від 03 вересня 2014 року, ухваленій в порядку ст.ст.353- 360-7 ЦПК України. Враховуючи наведене, те, що розмір пені значно перевищує розмір збитків від невчасної сплати заборгованості, суд вважає, що суму пені слід зменшити до 127 гривень 73 копійок, а розмір штрафу до 100 гривень. Крім того, статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення.

Outcome: partial