Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 7 лютого 2017 року звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту № ZPAAGA0000000012 від 17.04.2008 року відповідач отримала кредит в сумі 22520 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,08\~ % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів з кінцевим строком погашення заборгованості до 17 квітня 2015 року. Оскільки відповідач виконувала свої зобовязання неналежним чином, станом на 12 грудня 2016 року у неї виникла заборгованість за договором в сумі 75273,75 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 16881,12 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 6152,5 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 454,99 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у сумі 51775,14 доларів США\~. Позивач просить про стягнення з відповідача лише заборгованості за кредитом в розмірі 16881,12 доларів США, які еквівалентні 436714 грн. 57 коп., а також судового збору в розмірі 6550 грн. 72 коп. Рішенням суду від 18.04.2017 року, ухваленим при заочному розгляді справи, позов задоволений. Ухвалою суду від 10.01.2018 року заочне рішення суду скасоване судом першої інстанції, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник позивача у судовому засіданні підтримала вимоги позову, просить про його задоволення. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що позивачем пропущена давність звернення за захистом права, а про визнання поважності причин пропущення позивач не просить. Підставою для залишення позову без задоволення є застосування давності до вимог про виконання окремих зобовязань, а саме: щомісячних платежів, які входять до обсягу основного зобовязання. В силу кредитного договору сторони дійшли згоди про погашення заборгованості за кредитом за кожний вид зобовязання. Оскільки відповідач припинила виконувати свої зобовязання ще в червні 2010 року, давність предявлення вимог про стягнення заборгованості позивачем пропущена. Крім того, фінансова установа, скориставшись правом, передбаченим законом і положеннями договору між сторонами, змінила строк виконання зобовязання, вимагаючи дострокового повернення кредиту в строк до 17 травня 2011 року, а також звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредитування, який ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2016 року, що набрала законної сили, залишений без розгляду. Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом до спливу дії договору, кредитор змінив строк виконання зобовязання, що означає його право предявити позов протягом трьох років після визначеної ним дати повного виконання зобовязання. Між тим цей позов було подано 2 лютого 2017 року, тобто після спливу давності звернення до суду. І хоча позивач вже звертався з цими вимогами до суду в 2015 році, проте залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. А так як сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року сторони уклали договір кредиту № ZPAAGA0000000012, відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 22520 доларів США зі сплатою відсотків з кінцевим строком погашення заборгованості до 17 квітня 2015 року (а. с. 8-11). Станом на 12 грудня 2016 року у [PERSON] виникла заборгованість за договором в сумі 75273,75 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 16881,12 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 6152,5 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 454,99 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у сумі 51775,14 доларів США\~ (а. с. 4-7). Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, розрахунок заборгованості, інформація про курси валют, графік погашення заборгованості, копія банківської ліцензії від 05.10.2011 року вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову. Між тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідно до умов кредитного договору сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобовязання, в період з 17 по 23 число кожного місяця. Відповідно до пункту 2.2.4. цього договору позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, сумах і строки, передбачені пунктами 8.1 та 2.3.3.3 договору. Останній платіж за кредитним договором позичальник внесла 17 червня 2010 року (а. с. 5). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності відповідно до частини п'ятої\~ ст. 261 ЦК України \~за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, як випливає із змісту ч. 1 ст. 259 ЦК України. Сторони в справі скористалися правом на збільшення позовної давності, встановивши в п. 5.5 договору № ZPAAGA0000000012 її тривалість в пять років (а. с. 9, зворотний бік). Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Якщо виходити з дати звернення позивача до суду з цим позовом, вимоги за ним (позовом) не можуть простиратися на період раніше ніж 7 лютого 2012 року (дата звернення до суду 7 лютого 2017 року 5 років давності). Стягнення суми заборгованості за останні пять років, що передували зверненню до суду було б можливим, якби строк виконання зобовязань за цим договором співпадав з кінцевим строком виконання зобовязань, посилання на який є в договорі, а саме: з 17 квітня 2015 року. Проте кредитор змінив вказаний строк, направивши відповідачу 16 квітня 2011 року вимогу про дострокове повернення у тридцятиденний строк суми кредиту, процентів, комісії, штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту (а. с. 120). За змістом ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Як випливає з підпункту 2.3.3 (б) банк має право здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним, при цьому в останній день дії договору позичальник зобовязується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк користування кредитом, повністю виконати інші зобовязання за договором. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Зазначене правило узгоджується зі змістом частини другої статті 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як зазначено, позивач скористався таким правом, направивши 16 квітня 2011 року вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості протягом тридцяти днів після отримання цієї вимоги. Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено шляхом переведення на іншу дату, а саме: на 16 травня 2011 року (16 квітня 2011 року як день направлення вимоги + 30 днів), то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, яке з урахуванням встановленої сторонами в договорі позовної давності простирається до 16 травня 2016 року, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 7 лютого 2017 року, тобто з пропуском позовної давності. На зазначений висновок суду не впливають твердження представника позивача про те, що строк дії договору продовжується, а зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином, оскільки поняття строку дії договору і строку виконання зобовязань не є тотожними, між тим аналіз змісту ст. ст. 1050 ч. 2 та 261 ч. 2 ЦК України свідчить про початок перебігу давності по зобовязанням, строк виконання яких був змінений, за спливом вказаного строку. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції) і чиї рішення в силу ч. 10 ЦПК України є джерелом права, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. У звязку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що представник позивача не довела ґрунтовності стягнення належних за договором коштів в сумі, що утворює ціну позову, про причини пропуску давності звернення до суду, яка не переривалася і не зупинялася, суду не повідомила, заявляючи, що вона не пропущена, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача. \~

Outcome: dismissed