Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», звертаючись з позовом до суду, просило стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за Кредитним Договором №490044406 від 30.07.2007 року у розмірі 14852,42 доларів США, також судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору, що є предметом позову. Обгрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач посилається на наступне, що 30 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк) та [PERSON] укладено Кредитний договір №490044406, відповідно до якого позивач зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 38629,88 доларів США, грошові кошти у тимчасове користування на умовах цільового характеру використання, зі сплатою 12,00 % річних, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Кредитним договором до 30.07.2012 року. ПАТ «Альфа-Банк» в повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання щодо надання позичальнику кредитних коштів у відповідності до умов кредитного договору, в свою чергу відповідач [PERSON] свої договірні зобов'язання в частині сплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконує, в результаті чого станом на 30.05.2016 року має заборгованість на загальну суму 14852,42 доларів США, оскільки відповідач добровільно погасити заборгованість відмовляється, позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, представник відповідача подав до суду письмові заперечення на позов разом з клопотанням про розгляд справи у його відсутність, просив в позові відмовити, оскільки позивачем подано позов поза межами строків позовної давності, враховуючи той факт, що позивач раніше звертався з аналогічним позовом до суду, на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 29 грудня 2012 року позов банку залишено без розгляду. Також, 14 лютого 2013 року, за домовленістю між сторонами, здійснено реалізацію транспортного засобу, який був предметом застави, на загальну суму 183600,00 грн., отримані від реалізації автомобіля кошти перераховані позивачу в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору, за таких обставин позивач був обізнаний про існуючу заборгованість та мав можливість звернутись з цим позовом до суду в межах строків позовної давності. Дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 30 липня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа - Банк») та [PERSON] укладено Кредитний договір №490044406, відповідно до якого позивач зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 38629,88 доларів США, з цільовим використанням кредиту на придбання транспортного засобу згідно з Договором купівлі - продажу, зі сплатою 12,00 % річних, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Кредитним договором до 30.07.2012 року. Відповідно до п. 1 Частини №1 Кредитного договору цей договір складається з двох частин, які нероздільно пов'язані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох частин цього Договору, включаючи всі додатки до нього. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). 22 березня 2016 року (вих. №26194-102 б/б) ПАТ «Альфа-Банк» направило на адресу позичальника [PERSON] вимогу про досудове врегулювання спору, повідомивши про наявний розмір заборгованості по кредитному договору, який станом на 14 лютого 2016 року складав загальну суму 14582,42 доларів США та вимогою достроково сплатити суму кредиту у строк до 30 (тридцяти) днів з дати відправлення цієї вимоги, але не пізніше 3 днів з дати отримання цієї вимоги. Виходячи з предмету позову, ПАТ «Альфа-Банк» пред'явило позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором №490044406 від 30 липня 2007 року, яка станом на 30 травня 2016 року складає 14852,42 доларів США. За змістом долученого до позову розрахунку заборгованості, долучений позивачем до позову, за період дії кредитного договору відповідачем в рахунок погашення тіла кредиту сплачено 23777,46 доларів США, залишок по тілу кредиту складає 14852,42 доларів США, нарахування відсотків припинено 16 листопада 2011 року. (а.с.15) За положеннями статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституцією України не встановлено обмежень щодо можливості використання грошових одиниць держави в Україні. Відповідно до статті 192 ЦК України в Україні може використовуватися іноземна валюта у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Ст.47 та ст. 49 цього Закону визначають операції банків і розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до статті 5 цього Декрету за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Верховний Суд України 16.09.2015 року у справі № 6-190цс15 висловив правову позицію, відповідно якої: не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті, що в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В той же час, ПАТ «Альфа Банк» висуваючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору визначає суму боргу в іноземній валюті - доларах США, не долучив дозвільні документи на здійснення операцій в іноземній валюті. Відповідно до частини 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. За умовами п.2.8 Частини №1 Кредитного договору передбачено, що платежі з повернення Кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно рівними частинами відповідно до графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком №1 до договору та його невід'ємною частиною в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до умов п.п. 8.1 Частини №2 Кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредитору кредит та сплатити проценти за користування кредитом частинами у терміни, що визначені відповідно до цього договору. А також належним чином виконати інші зобов'язання, викладені в цьому договорі. Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів на реєстрацію обтяжень» якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса в установленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Згідно з ч.3 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів на реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Крім того, відповідно до ст.27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів на реєстрацію обтяжень» якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Таким чином, законодавством чітко визначена процедура звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку. За змістом поданих до суду заперечень, відповідач наголошує на тому, що в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору було передано в заставу транспортний засіб, у звязку з виникненням боргу по кредитному договору, за домовленістю між банком та позичальником, 14 лютого 2013 року заставлене майно було реалізоване, а отримані від реалізації кошти в сумі 183600,00 грн. перераховані банку в рахунок погашення заборгованості. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. (ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» не долучено до матеріалів справи докази, які мали підтвердити той факт, що позивачем, як заставодержателем, дотримана визначена чинним законодавством процедура звернення стягнення на заставн е майно, безпосередньо відсутні відомості про те, що позивачем вносилися дані до Державного Реєстру обтяжень рухомого майна про заставу транспортного засобу, який був предметом застави, чи вносилися дані до Державного Реєстру обтяжень рухомого майна про звернення стягнення на предмет застави, чи проводилися публічні торги стосовно предмета застави, чи повідомлявся відповідач про початкову ціну предмета застави і про кінцеву суму реалізації автомобіля на публічних торгах в разі , якщо вони відбувалися В той же час, докази, які мали підтвердити реалізацію позивачем, як заставодержателем, заставного майна в досудовому порядку та/або на виконання рішення суду безпосередньо впливають на вирішення даного спору в частині визначення розміру заборгованості, а саме: яка сума увійшла в рахунок погашення кредитного зобов'язання (погашення тіла кредиту, відсотків, комісії, штрафів, пені ), що позбавляє суд надати належну оцінку вимогам позивача в частині визначення залишку боргу по кредитного договору, з урахуванням суми коштів отриманих від реалізації автомобіля, а відповідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, з наданого розрахунку заборгованості прослідковується зарахування суми 10044,80 доларів США на дату 14 лютого 2013 року, після цієї дати в період з 28 лютого 2013 року по 30 жовтня 2013 року нарахування банком не проводились, зафіксовано зарахування коштів позичальником в період 07 листопада 2013 року по 19 серпня 2014 року на загальну суму 6667,00 грн., однак виписка по особовому рахунку позичальника за період з 30 липня 2007 року по 30 травня 2016 року не відображає внесених позичальником сум в рахунок погашення боргу, що унеможливлює встановити дійсний розмір заборгованості на дату проведення розрахунку, який долучений до позову, станом на 30 травня 2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Цивільного кодексу України обов'язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач наголосив на розгляді справи у відсутності уповноваженого представника, окремо долучили клопотання про розгляд справи у відсутності позивача (а.с.25), будучи обізнаними про розгляд справи позивач не скористався правом взяти участь у судових засіданнях, надати докази на підтвердження заявлених позовних вимог та заявити клопотання з дотриманням вимог ст.ст.136, 137 Цивільного процесуального кодексу України. В той же час, заявляючи у відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України клопотання про розгляд справи за її відсутності, особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з'ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 Цивільного кодексу України). Як роз'яснено у п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові від 30.03.2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Відповідно до постанови Верховного Суду України по справі № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року, застосування правових позицій якої є обов'язковим в силу ст. 360-7 ЦПК України, відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Як убачається з матеріалів справи, 29 грудня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу у цивільній справі №2-4092/11 про залишення без розгляду позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. За змістом частини другої ст. 265 Цивільного кодексу України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При вирішення питання щодо підстави для застування строків позовної давності, з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, суд враховує, що при підписання кредитного договору, сторони, реалізуючи свої права, встановлені статтею 259 Цивільного кодексу України, домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із даного Договору, включаючи, але не обмежуючись відшкодуванням збитків, сплатою неустойки (штрафів, пені), тощо, становить 50 років, сторонами встановлено, що вказане застереження до Договору є договором про збільшення позовної давності (п.11.6 Частини №2 «Загальні умови кредитування» Кредитного договору). За таких обставин, суд не вбачає підстав для застосуваання в межах даного спору строків позовної давності, оскільки на час розгляду даного спору строк позовної давності, визначений сторонами у кредитному договір , не сплинув та свідчить про дотриманням банком строків позовної давності. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-144цс14 від 24 вересня 2014 року. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України) Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ( ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» до [PERSON] є не обґрунтованим, та таким що не підлягає до задоволення. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed