Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 70987,93 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № R53700442668В, за яким остання отримала кредит у розмірі 61800 грн., строком повернення до 17 липня 2017 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних. Кредитні кошти відповідачем використовуються для розрахунків за товари чи послуги, які придбані відповідачем у суб'єктів господарювання, зняття готівки та виконання своїх зобов'язань перед банком за договором. Уклавши з позивачем вказаний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності відповідач систематично порушувала свої договірні зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості. Посилаючись на те, що відповідач не виконала своє зобов'язання по поверненню кредиту та відсотків просить стягнути з неї вказану заборгованість. Представник позивача у судове засідання не з'явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі та підтримав позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 57, 68, 72). Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на заперечення надані в матеріалах справи (а.с. 61-62). Заслухавши представника відповідача, дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № R53700442668В, за яким остання отримала кредит у розмірі 61800 грн., строком повернення до 17 липня 2017 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних (а.с. 6-16). Факт отримання відповідачем кредиту у розмірі 61800 гривень, підтверджується меморіальним ордером №16041 від 17 липня 2013 року (а.с. 21). Уклавши з позивачем вказаний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності відповідач систематично порушувала свої договірні зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості. Заборгованість по поверненню кредиту за договором становить 70987,93 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 56865,64 грн., прострочена заборгованість за кредитом - 3979,61 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 2845,72 грн., прострочена заборгованість за комісією - 4177,68 грн., пеня - 3031,03 грн., сума 3%річних від прострочення платежів з повернення кредиту за період з 18.09.2013р. по 27.12.2013р. - 17,87 грн., сума 3% річних від прострочення платежів зі сплати процентів за період з 18.09.2013р. по 27.12.2013р. - 12,98 грн., сума 3% річних від прострочення платежів зі сплати комісії за період з 18.09.2013р. по 27.12.2013р. - 18,97 грн., сума інфляційних нарахувань за несвоєчасне повернення кредиту, станом на 27.12.2013р. за період з 18.09.2013р. по 27.12.2013р. - 13,79 грн., сума інфляційних нарахувань за несвоєчасне повернення відсотків, станом на м27.12.2013р. за період з 18.09.2013р. по 27.12.2013р. - 10 грн., сума інфляційних нарахувань за несвоєчасне повернення комісії, станом на 27.12.2013р. за період з 18.09.2013р. по 27.12.2013р. - 14,64 грн. (а.с. 17, 18-20). У зв'язку з чим, відповідачу було направлено претензію, за якою [PERSON] було попереджено про наявність заборгованості та необхідність її погашення у стислі терміни (а.с 28-29). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій само кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, вимога про стягнення заборгованості за кредитом підлягає задоволенню. Вимога про стягнення заборгованості по 3 відсоткам річних, комісії та пені за комісією задоволенню не підлягає з наступних підстав. В обґрунтування стягнення 3% річних позивач посилається на ст.625 ЦК України частина 2, якою передбачає право кредитора за порушення виконання грошового зобов'язання вимагати три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки кредитним договором встановлено відсоток за користування кредитними коштами у розмірі 14% річних, то позивач не має права вимагати додатково сплати ще і 3% річних. Вимоги про стягнення заборгованості по комісії не базуються на законі, оскільки законодавство не передбачає плати комісійної винагороди за управління кредитом. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2001 року №15-рп/1011, зокрема, визначено, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного розподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходив із того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману та придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладання цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю та змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Таким чином, відсотки за користування кредитом є платою за послуги, а додаткова щомісячна комісія такою не являється. Крім того, згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві для придбання продукції. Згідно частини першої статті 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Тобто, йде мова тільки за повернення кредиту та сплату нарахованих відсотків. Оскільки сплата комісії не є зобов'язанням, то не може за несплату комісії нараховуватися пеня, яка відповідно до ст.549 ЦК України є неустойкою за невиконання зобов'язання. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню на підставах та у розмірі, зазначених у мотивувальній частині рішення - 56865,64 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (а.c. 1).

Outcome: partial