Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк звернулося до суду з позовом до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості в сумі 25298,45 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.10.2010 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач зазначає, що відповідно до п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт (відповідач) дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. На думку позивача, підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. У позові позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. При цьому позивач посилається на ч.1 ст. 634 ЦК України згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», а також має право односторонньої зміни Тарифів та інших невід'ємних частин договору. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач надав кредит, а позичальник зобов'язаний відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту та оплачувати комісії. У порушення статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України відповідач, на думку позивача, зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Станом на 31.10.2016р., за розрахунками позивача, відповідач має заборгованість у розмірі 25298,45 грн., яка складається з наступного: 1504,04 грн. - заборгованість за кредитом, 18708,07 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3405,46 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг 500,00 грн - фіксована частина, 1180,88 грн. -штраф (процентна складова). В судове засідання відповідач не з'явився, повідомлений про час, дату та місце судового засідання належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзвязку, також надав суду письмову заяву розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Суд, вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, оскільки наявних в ній матеріалів достатньо для її вирішення по суті. Суд вважає, що оскільки, відповідно до ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і неявкою до суду без поважних причин, відповідач фактично відмовився від захисту своїх прав в суді, а ст. 169 ЦПК України дає право суду у разі неявки відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляти заочне рішення), в зв'язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає провести заочний розгляд справи. Крім цього, на думку суду в матеріалах справи є достатньо доказів для її слухання та прийняття рішення по суті справи і такий розгляд справи не буде порушенням права відповідача як сторони у цивільному процесі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Суд встановив, що 19.10.2010 року відповідач звернувся до позивача із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 7). Відповідно до договору позивач надав позичальнику, тобто відповідачу, споживчий кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту при укладенні договору - 300,00 грн. В матеріалах справи знаходиться копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 13.10.2010 року, підписана відповідачем. В графі «виявляю бажання оформити на своє ім'я» позначено «платіжна картка кредитка «Універсальна», встановлений ліміт 300 гривень. В тексті даної заяви зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява, разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг. Також в заяві зазначається, що [PERSON] ознайомився та згодний з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому у письмовому вигляді. Умови і Правилами надання банківських послуг розмішені на банківському сайті і клієнт зобов'язується регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку (а.с. 7). Таким чином, судом установлено, що [PERSON] уклав з позивачем договір приєднання. У відповідності до ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт надав згоду на зміну Банком самостійно розміру кредитного ліміту. Відповідно до п. 1.1.3.2.3 вказаних Умов та Правил, клієнт погодився зі зміною банком в односторонньому порядку тарифів, а також інших умов обслуговування рахунку. Відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов надання споживчого кредиту, що є складовою Договору, передбачена відповідальність позичальника за невиконання умов щодо повернення кредиту, а саме, при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням, передбачених договором плюс 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з врахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В матеріалах справи знаходиться копія Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду (а.с 8), підписана голою банку, підпису відповідача немає; витяг з Умов і Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010р. № СП-2010-256 (а.с. 10-33). На вимогу суду позивачем було надано виписку з карти [PERSON] [NUMBER] за період з 19.10.2010 року по 31.03.2017 року, з якої вбачається, які прибутково-вибуткові операції були здійснені за даний проміжок часу, а також копія довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на [PERSON] з датами і сумами встановленого кредитного ліміту; копія довідки про те, що між Приватбанк та [PERSON] 06.10.2010р. був підписаний кредитний договір б/н, номер картки [NUMBER], дата відкриття 06.10.2010 року; повідомлення про відправлені SMS на телефон [PERSON] 15.12.2012р., 15.08.2014р., 15.03.2015р. про ставку за використання кредитних коштів (2,5%, 2,9% та 3,6% щомісячно відповідно), а.с. 87-89. В судовому засіданні, в режимі відеоконференцзв'язку, представник позивача пояснив суду, що [PERSON] почав фактично користуватися карткою 21.10.2010 року, часткове прострочення платежів відповідачем почалося з квітня 2013 року, остаточно він перестав сплачувати за користування карткою у грудні 2013 року. З 01.12. 2013 року банк почав нарахування пені за прострочення. У серпні 2014 року картка закінчила свою дію. Судом встановлено, що позивач зобов'язання за договором виконав повністю. У свою чергу відповідач своїх зобов'язань за договором належним чином не виконує, не здійснює погашення кредиту, не сплачує проценти за його користування. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до п.1.1.7.12. Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк. Таким чином, кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання основного зобов'язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені щомісячні платежі. Саме до цього зводиться висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 6 листопада 2013 року у справі №6-116цс13. Аналізуючи розрахунок заборгованості [PERSON], наданий банком за період з 19.10.2010 року по 31.10.2016 року, суд приходить до наступного. Згідно розрахунку заборгованості сума заборгованості за кредитом (тілом кредиту) складає 1504,04 гривень. При цьому сума заборгованості за процентами згідно розрахунків позивача, складає 18708,07 гривень. Як витікає із розрахунку і пояснень в судовому засіданні представника позивача, відповідач повністю перестав сплачувати за кредитом з 01 грудня 2013 року. Процентна ставка за користування кредитом за період з 19.10.2010р. по 31.12.2012 р. була установлена 36% річних; за період з 04.01.2012 по 29.08.2014р. - 30% річних; за період з 01.09.2014р. по 31.03.2015р. - 34,8 % річних; за період з 01.04.2015р. по 31.10.2016р. - 43,20 % річних. Таким чином, кількість прострочених днів за ставкою 30% річних (з 01.12.2013р. по 29.08.2014р. - 272 календарних днів; за ставкою 34,80% річних (з 01.09.2014р. по 31.03.2015р. - 212 календарних днів; за ставкою 43,20 % (з 01.04.2015р. по 31.10.2016р.- 580 календарних днів. Якщо виходити з суми заборгованості за тілом кредиту 1504,04 гривень, то: 1504,04 грн. х 30%/365 = 1,23 грн. проценти за 1 (один) день; 1,23 х 272 днів = 334,56 грн. 1504,04 грн. х 34,8%/365= 1,43 грн. проценти за 1 (один) день; 1,43 х 212 днів = 303,16 грн. 1504,04 х 43,2%/365 = 1,78 грн. проценти за один день; 1,78 х 580 днів = 1032,4 грн. Таким чином, загальна сума процентів за кредитом складає 1670, 12 гривень. Такі ж розміри процентних нарахувань (2,5%, 2,9% та 3,6% щомісячно) зазначені і у повідомленнях про відправлені SMS на телефон [PERSON] 15.12.2012р., 15.08.2014р., 15.03.2015р. про ставку за використання кредитних коштів. Таким чином, суми нарахованих процентів позивачем у позовній заяві не відповідають розмірам зазначених ставок. Підстав для нарахування процентів в іншому розмірі Банком не зазначено та не обґрунтовано (ст. ст. 10, 59-61 ЦПК України). Відповідно до приписів ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, тобто від тіла кредиту. Нарахування процентів на інші суми, в тому числі пеню, прострочені проценти, тощо не відповідає правовій природі даного виду зобов'язання (процентам), визначеним положеннями вказаної статті (1048 ЦК) та ст. 536 ЦК України. За такого суд вважає необхідним стягнути з відповідача суму процентів, починаючи за період з 01.12.2013 року по 31.12.2016 року 1670, 12 гривень. Вирішуючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 1680,88 гривень, з них - 500,00 грн - фіксована частина, 1180,88 грн. -штраф (процентна складова), суд вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити. Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України. Крім того, суд враховує і те, що право на стягнення пені у позивача виникло з наступного дня після прострочення чергової сплати боргу, тобто, з квітня 2013 року, коли відповідач допустив часткове невиконання, або з грудня 2013 року, коли той остаточно припинив сплачувати за кредитом, але до суду позивач звернувся лише 12.12.2016 року. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до розміру тіла кредиту - до 1504,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, а також з урахуванням роз'яснень, що містяться у п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, від 17.10.2014 року № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, тобто з відповідача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 255,18 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial