Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Ужгород-ського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою, мотивуючи її тим, що 06.03.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №MKL6G40000003940, згідно якого остання отримала кредит у сумі 208312,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 06.03.2028 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №MKL6G40000003940 від 06.03.2008 року, згідно якого [PERSON] надала у іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 38,30 кв. м., житловою площею 24,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 277 750 грн. 00 коп. Взяті на себе зобов'язання Позичальник [PERSON] щодо повернення кредиту та сплати відсотків за його користування належним чином не виконує. Оскільки Позичальником у добровільному порядку не погашено заборгованість по кредиту, позивач змушений для захисту своїх прав звернутися до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. У процесі розгляду справи представником відповідача [PERSON] 01.10.2014 року було подано до суду зустрічну позовну заяву про захист прав споживачів та визнання окремого положення договору недійсним. Однак, в заяві що надійшла до суду 25.02.2015 року відповідач [PERSON] просить суд зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачі залишити без розгляду. В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Баблюк О.Б. не з'явилася, але подала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу без їх участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися повторно, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини не явки суд не повідомили, а тому суд в порядку ч.4 ст.169 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Представник Орган опіки і піклування Ужгородської міської ради не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06.03.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №MKL6G40000003940, згідно якого остання отримала кредит у сумі 208312,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 06.03.2028 року. Згідно заяви відповідача [PERSON] від 04.08.2008 року кредитний договір №MKL6G40000003940 від 06.03.2008 року переведено з валюти гривня в валюту Долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з рахуванням винагороди банку складає 44763,19 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №MKL6G40000003940 від 06.03.2008 року, згідно якого [PERSON] надала у іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 38,30 кв. м., житловою площею 24,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 277 750 грн. 00 коп. Взяті на себе зобов'язання Позичальник [PERSON] щодо повернення кредиту та сплати відсотків за його користування належним чином не виконує, у зв'язку з чим Банком 21.05.2013 року було надіслано відповідачеві [PERSON] вимогу №30.1.0.0/2-279 про усунення порушення зобов'язання та про звільнення житлового приміщення, однак такі залишені боржником без задоволення. Відповідно до розрахунків заборгованості, станом на 30.04.2014 року заборгованість [PERSON] по кредиту складає 146626,37 дол.США, що за курсом 11.40 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.04.2014 року складає 1671540,66 грн., яка складається з наступного: 44651,40 дол.США - заборгованість за кредитом; 32434,74 дол.США - заборгованість по нарахованим відсоткам; 6846,22 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 55690,92 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 21,93 дол.США - штраф(фіксована частина), 6981,16 дол.США - штраф(процентна складова). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Судом встановлено, що згідно з 2.4 договору про іпотечний кредит позичальник зобов'язується щомісячно до 6 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього Договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У ході судового розгляду справи встановлено, що позичальник взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором належним чином не виконує, що є підставою для задоволення вимог кредитора за рахунок предмета іпотеки. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, тощо. За умовами договору іпотеки іпотекодавцем також надано повноваження іпотекодержателю на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі у разі порушення основного зобов'язання. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних договорів» від 30.03.2012 року №5 в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у резолютивній частині рішення в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що боржник своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує, суд прийшов до переконання про наявність підстав для задоволення вимог кредитора, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, строки позовної давності позивачем не порушені. Щодо вимоги позивача про виселення мешканців квартири за адресою: [ADDRESS] суд прийшов до наступного. Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних договорів» № 5 від 30.03.2012 року при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 ЖК України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Враховуючи, що у ході судового розгляду справи встановлено наявність обставин, які перешкоджають позивачу в реалізації його законного права на задоволення своїх вимог, як кредитора, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних договорів» №5 від 30.03.2012 року, суд вважає, що вимога позивача щодо виселення відповідачів з будинку за адресою: [ADDRESS] є обґрунтованою і законною. Оцінюючи заперечення відповідача суд прийшов до наступного висновку. Згідно письмових заперечень представника відповідача [PERSON], звернення стягнення на предмет іпотеки є неможливим, оскільки на даний час діє мораторій на примусове звернення стягнення на предмет іпотеки, введений згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року визначено, що не може бути тимчасово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом іпотеки згідно ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. За своїм змістом вказаний закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. З огляду на те, що законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, слід констатувати, що його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог. Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до вимог ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії закону, а не відмовляти у позові. Приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи вимоги Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», під дію якого підпадає дане забезпечення за споживчим кредитом в іноземній валюті на споживчі цілі, оскільки це квартира, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м. використовується відповідачем [PERSON] та іншими особами які зареєстровані і проживають разом із відповідачем, як місце постійного проживання, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які вказують на те, що у власності останнього знаходиться інше нерухоме житлове майно, суд приходить до переконання про наявність достатніх правових підстав для застосування положень ст.217 ЦПК України та відстрочки виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення на час дії мораторію встановленого Законом. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved