Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду 11 січня 2016 року з позовом, вказавши, що 29 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № KRT0GL00150626. Згідно умов вищевказаного договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 37\~000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.12.2026 р. Позивач свої зобовязання виконав, надавши позичальнику [PERSON] грошові кошти, однак відповідач умови договору належним чином не виконує, допустивши заборгованість по кредиту. Станом на 24.12.2015 року заборгованість позичальника [PERSON] за кредитним договором № KRT0GL00150626 від 29.12.2006 р. складає 32552,11 доларів США, що відповідно до розпорядження НБУ про встановлення офіційних курсів гривні становить 740894,47 грн., а саме: - заборгованість за кредитом 29647,19 долар США; - заборгованість по процентам за користування кредитом 2472,40 долара США; - заборгованість з комісії 97,01 доларів США; - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 335,51 долар США; Тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 32552,11 доларів США, що складає еквівалент 740894,47 грн. та судові витрати (а.с.2). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] на задоволенні заявлених вимог наполягав з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала з підстав, викладених в запереченні (а.с.62-63), відповідно до яких доданий до позову розрахунок заборгованості не можна вважати належним та допустимим доказом, так як даний документ ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки не відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім того вказаний розрахунок взагалі не підписаний жодною посадовою особою ПАТ КБ «ПриватБанк» та не містить офіційних печаток, тому даний документ не може засвідчувати розмір кредитної заборгованості. До того ж є позов банку до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому просить в задоволенні вимог відмовити повністю. Відповідно до частини другої статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. В судовому засіданні встановлено, що 29 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] як позичальником був укладений кредитний договір № KRT0GL00150626 (а.с. 8-13 копія договору, 19-24 копії статуту, довідки, банківської ліцензії, свідоцтва). Згідно пункту 1.1. вищевказаного договору банк зобовязався надати [PERSON] кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк по 28.12.2026 р. включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 37\~000 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості житлового приміщення, а також у розмірі 3740,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту щомісяця в період сплати у розмірі 0,04% від суми виданого кредиту. Кредит надається в обмін за зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків та комісій у визначені даним договором строки. Кредит вважається наданим з моменту списання грошових коштів з кредитного рахунку. Згідно абзацу другого пункту 1.2. кредитного договору, погашення заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою за надання фінансового інструменту здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період з «24» по «28» число кожного календарного місяця позичальник зобовязується надавати банку грошові кошти в сумі 377,27 доларів США. Пунктом 2.2. кредитного договору сторони погодили, що позичальник зобовязується: погашати заборгованість за кредитом в порядку, сумах та строки, зазначені в п.п. 1.1., 2.3.3. договору (погашення кредиту в повному обсязі позичальник зобовязується здійснити не пізніше останнього дня строку кредитування вказаного в п. 1.1 договору); сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, сумах та строки, визначені умовами договору; сплатити банку винагороду та комісію в порядку та сумах, передбачених умовами договору. Відповідно до пункту 3.7. кредитного договору, при непогашенні кредиту в строки, встановлені п.п. 1.1., 2.3.3. даного договору заборгованість в частині вчасно непогашеної суми кредитування вважається простроченою. При порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 2.2.9 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, але не менше 1 гривні (або суми в валюті кредиту, еквівалентної 1 гривні за курсом НБУ на день сплати) (п. 4.1 кредитного договору). Позивач свої зобовязання виконав, надавши відповідачу [PERSON] грошові кошти, однак відповідач умови договору належним чином не виконує, допустивши заборгованість по кредиту. Станом на 24.12.2015 року заборгованість позичальника [PERSON] за кредитним договором № KRT0GL00150626 від 29.12.2006 р. складає 32 216 доларів 60\~ центів США,а саме: - заборгованість за кредитом 29647,19 доларів США; - заборгованість по процентам за користування кредитом 2472,40 долара США; - заборгованість з комісії 97,01 доларів США. Згідно пункту 9 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з\~ розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК України право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України). Разом з тим відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Однак дія такого порядку, визначеного Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні. Вказана обставина підтверджується Постановою судової палати у господарських справах і судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15. Таким чином суд вважає необхідним стягнути пеню в гривневому еквіваленті, що становить згідно наданого суду розрахунку 7642 гривні 92 копійки. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає, що заборгованість за кредитним договором № KRT0GL00150626 від 29.12.2006 року в сумі 32216 доларів 60\~ центів США та 7642 гривні 92 копійки пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, так як при укладанні з позивачем 29 грудня 2006 року вказаного кредитного договору відповідач [PERSON] взяв на себе зобовязання по сплаті отриманого кредиту, процентів. Представник відповідача заперечення проти вимог ґрунтує на відсутності первинної бухгалтерської документації зазначаючи, що наданий суду розрахунок не є належним доказом. Разом з тим ні відповідачем ні його представником не надано суду в якості доказу квитанції та чеків, які б свідчили про належне виконання відповідачем боргових зобовязань чи заперечення щодо суми заборгованості з наданням свого розрахунку та підтверджуючих письмових доказів, не заявлено клопотання про витребування у позивача первинних документів в звязку з їх розбіжністю у розрахунках та платежах. Посилання на позицію Вищого господарського суду України в частині дотримання вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» у постанові від 28 вересня 2011 року суд не приймає до уваги, оскільки вказана постанова прийнята у справі з іншим предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог, матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, ніж у даній справі. Тому оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, суд вважає їх бажанням відповідача уникнути відповідальності за невиконання боргових зобовязань та розглядає справу на підставі наявних в справі письмових доказів.. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно пункту першого частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Ціна позову 740894,47 грн. * 1,5% = 11\~113,42 грн. Вказана сума, сплачена ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» при подачі позову до суду (а.с.1) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial