Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до Сєвєродонецького міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись із урахуванням уточнених позовних вимог на наступне. Відповідно до укладеного договору № SAMDN40000012668777 від 29.03.2007 року [PERSON] 29.03.2007 року отримав кредит у розмірі 91032,00 грн. на термін до 28.03.2010 року, який зобов'язався повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно умов договору, у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. У порушення статей 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України та умов договору, відповідач зобов'язання за вказаним договором виконав частково. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 08.04.2016 року має заборгованість 611213,38 грн., яка складається з наступного: 71141,26 грн. - заборгованість за кредитом, 168236,59 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 346346,57 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 25488,96 грн. - заборгованість зі сплати комісії. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приватбанк». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, які викладені в позові, заяві про зменшення розміру позовних вимог та письмових поясненнях. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити з підстав, які викладені у письмових запереченнях проти позову. Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 1227/3009/2012, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір № SAMDN40000012668777 та додаткова угода № 2 до договору № SAMDN40000012668777, згідно із якими банк надав [PERSON] пакет послуг щодо відкриття карткового рахунку та видав йому платіжну карту. Також банк надав [PERSON] кредитній ліміт в сумі 91032 грн. 00 коп. на строк до 28.03.2016 року на наступні цілі: 86500,00 грн. на придбання автомобіля; 34,00 грн. на оплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 4498,00 грн. на оплату страхових платежів в строк до 28.03.2010 року. Із змісту додаткової угоди № 2 до договору № SAMDN40000012668777 (далі - додаткова угода № 2) вбачається, що процентна ставка за кредитним лімітом встановлена сторонами у розмірі 0,75 % на місяць, тобто 9 % на рік, а також щомісячно в розмірі 0,5 % від суми виданого кредитного ліміту комісії за резервування засобів згідно із п. 31 даної угоди та винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно із п. 39 даної угоди. В пункті 1.2 додаткової угоди № 2 визначено, що погашення заборгованості за цією угодою здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період уплати, за який приймається період з 01 по 20 число кожного місяця, Клієнт повинен вносити на Картрахунок грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1957,19 грн. для погашення заборгованості за угодою, яка складається з кредитного лімітуЮ відсотків, винагороди, комісії. Згідно із пунктом 16.3 додаткової угоди № 2 при порушенні Клієнтом зобов'язань, передбачених даною угодою, Банк на власник розсуд має право, зокрема, зажадати від Клієнта дострокового повернення кредитного ліміту, сплати винагороди та відсотків за його використання. Згідно із пунктом 16.6 додаткової угоди № 2 Банк має право стягнути кредитний ліміт до настання дати, яка передбачена в п. 1.1 угоди, при настанні умов, які передбачені пунктом 16.3. Відповідно до пункту 23 додаткової угоди № 2 при порушенні Клієнтом зобов'язань по погашенню кредитного ліміту, Клієнт сплачує Банку відсотки за користування кредитним лімітом в подвійному розмірі, вказаному в п.п. 1.1 на місяць, які нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за лімітом. Згідно розрахунку заборгованості за спірним договором, який надано позивачем, відповідач станом на 08.04.2016 року має заборгованість в сумі 611213,38 грн., яка складається з наступного: 71141,26 грн. - заборгованість за кредитом, 168236,59 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 346346,57 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 25488,96 грн. - заборгованість зі сплати комісії. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стосовно дати укладення спірного договору із додатками та доведеності самого факту укладення договору кредиту між сторонами суд зазначає, що вищевказаний договір та додаткова угода № 2 до нього дійсно датовані 29.03.2009 року, проте на нижньому краї кожного аркушу договору та додаткової угоди наявний підпис [PERSON] із вказівкою на іншу дату - 29.03.2007 року. Про підписання [PERSON] договору та додатків до нього 29.03.2007 року також вказує представник відповідача у позовній заяві. В матеріалах справи № 1227/3009/2012, яка зберігається в архіві Сєвєродонецького міського суду та яка була оглянута судом під час розгляду цієї справи, містяться належним чином завірені копії договору № SAMDN40000012668777 та додаткової угоди № 2 до договору № SAMDN40000012668777, які за своїм змістом ідентичні тим копіям, які наявні в матеріалах цієї справи. Також, в матеріалах справи № 1227/3009/2012 містяться завірені суддею Апеляційного суду Луганської області копії заяв [PERSON] від 02.04.2007 року та копії договорів особистого страхування та страхування наземного транспортного засобу, якими підтверджується факт укладення відповідачем 02.04.2007 року договору особистого страхування з ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» із страховим платежем в сумі 432,50 грн. та договору страхування наземного транспортного засобу з ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» із страховим платежем в сумі 4065,50 грн. (а.с. 217-221, том 1 в справі № 1227/3009/2012). Із змісту копії рахунку-фактури № 218187-376 від 30.03.2007 року, виписки з карткового рахунку [PERSON] вбачається, що кошти за оплату покупцем [PERSON] автомобіля марки Опель (Opel) в розмірі 86500 грн., страхова премія в загальному розмірі 4498 грн., оплата за реєстрацію рухомого майна в розмірі 34 грн. були перераховані з боку ПАТ КБ «Приватбанк» на користь отримувачів 02 квітня 2007 року. Листом ТОВ «Дженерал Авто Груп» від 12.07.2016 року № 108 підтверджується, що 02.04.2007 року на рахунок ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» (колишня назва ТОВ «Дженерал Авто Груп») дійсно надійшла сума в розмірі 86500 грн. Листом начальника центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Сєвєродонецька при УДАІ ГУМВСУ в Луганській області від 04.09.2013 року № 11/8-64-731, який було оглянуто в судовому засіданні, також підтверджується, що транспортний засіб OPEL ASTRA, номерний знак [NUMBER], 2007 р.в., зареєстровано з 04.04.2007 року за [PERSON]. При реєстрації в особливі відмітки внесено запис «Кредит Приватбанк відчуження заборонено» (а.с. 209, том 1 в справі № 1227/3009/2012). Оцінюючи вищенаведені докази в їх сукупності суд приходить до висновку про те, що кредитний договір було укладено та підписано сторонами саме 29.03.2007 року та саме в тій редакції, яка міститься в матеріалах цієї справи та справи № 1227/3009/2012. Вказівка на дату договору та додатки до нього «29.03.2009» на думку суду є технічною помилкою, яка жодним чином не впливає на зміст правовідносин, що виникли між сторонами та що призвели до фактичної виплати кредитних коштів і набуття відповідачем права власності на транспортний засіб саме в 2007 році. Стосовно посилань представника відповідача на те, що в тексті договору та в тексті додаткової угоди № 2 вказана адреса відповідача, за якою відповідач ніколи не був зареєстрований, суд зазначає, що відповідач під час підписання договору та додаткової угоди № 2 не висловив жодних письмових застережень щодо адреси, яка вказана в договорі та додатковій угоді № 2. Щодо посилань представника відповідача на те, що відповідач не був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, а також перед укладенням договору до нього не було доведено в письмовій формі інформації, яка передбачена в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд зазначає, що по-перше всі суттєві умови кредитного договору, нарахування відсотків, комісій штрафних санкцій викладені в договорі та додатковій угоді до нього, а по-друге ненадання інформації згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» може мати наслідком відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Питання про таку відповідальність не є предметом розгляду в цій справі, а тому посилання представника відповідача на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є неналежними. Таким чином суд приходить до висновку про те, що між сторонами було дійсно укладено кредитний договір 29.03.2007 року і відповідач дійсно має заборгованість за сплатою отриманого ним тіла кредиту в розмірі 71141,26 грн., у зв'язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (постанови ВСУ від 24.06.2015 № 6-738цс15, від 18.03.2015 № 6-25цс15). Заява про застосування позовної давності може бути подана лише під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14). Вирішуючи питання про обґрунтованість нарахування позивачем відповідачу певних сум відсотків, пені та комісії, суд повторно звертає увагу, що згідно розрахунку заборгованості за спірним договором, який надано позивачем, відповідач станом на 08.04.2016 року має заборгованість в сумі 611213,38 грн., яка складається з наступного: 71141,26 грн. - заборгованість за кредитом, 168236,59 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 346346,57 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 25488,96 грн. - заборгованість зі сплати комісії. При цьому із вищенаведеного розрахунку вбачається, що він був проведений позивачем виходячи з підвищення відсоткової ставки за договором з 01.02.2009 року до 21 % річних, а також виходячи з простроченої процентної ставки в розмірі 42 % річних. Виходячи із вказаних відсотків також встановлювалися факти порушення відповідачем своїх обов'язків за договором та визначався розмір пені в розмірі 0,1 % від суми поточної заборгованості, яка в свою чергу складалася в тому числі з розміру несплачених відсотків (21 % річних та 42 % «прострочених» річних). Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 16.1 додаткової угоди № 2 Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитним лімітом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому Банк надсилає Клієнту письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки. З договору № SAMDN40000012668777 та додаткової угоди № 2 до вказаного договору вбачається, що місце проживання [PERSON] вказано за адресою: [ADDRESS]. Згідно із паспортом громадянина України серії [NUMBER] виданим 21 квітня 1998 року УВМ Дзержинського РВХМУУМВС України в Харківській області, [PERSON] з 27.01.2006 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Отже, банк в разі збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку мав надіслати відповідачу повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки на одну із двох адрес відповідача: на вказану у договорі адресу ([ADDRESS]), або на адресу реєстрації місця проживання відповідача з 27.01.2006 року ([ADDRESS]) Разом з тим, з копії реєстру № 742 avt від 07.01.2009 року вбачається, що повідомлення про зміну відсоткової ставки було надіслано Банком засобами поштового зв'язку на наступну адресу на ім'я відповідача: [ADDRESS]. Жодних доказів того, що відповідач будь-коли мешкав за вищевказаною адресою до суду надано не було. Представник позивача в судовому засіданні не змогла пояснити, чому повідомлення про зміну відсоткової ставки було надіслано Банком саме на вищевказану адресу на ім'я відповідача. Документ без назви та дати на аркуші справи 46, том 1, де вказана адреса відповідача: [ADDRESS], суд вважає недостовірним доказом надіслання будь-якого повідомлення відповідачу, адже на цьому документі немає жодних підписів, печаток, штампів, відміток працівників установи поштового зв'язку. Таким чином, збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку було проведено позивачем із порушенням умов пункту 16.1 додаткової угоди № 2, укладеної між сторонами, а тому таке збільшення відсоткової ставки не може вважатися правомірним. На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що розрахунок заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом (21 % річних та 42 % «прострочених» річних) було проведено позивачем із суттєвим порушенням умов договору, у зв'язку із чим такий розрахунок в частині нарахування позивачем відсотків за користування кредитом є повністю необґрунтованим. Стосовно нарахованої позивачем суми пені суд зазначає, що відповідно до пункту 32 додаткової угоди № 2 при порушенні Клієнтом будь-якого із обов'язків, що передбачені п. 17.2, 17.3 даної угоди, Банк має право нарахувати, а Клієнт зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,1 % від суми поточної заборгованості за кредитним лімітом, але не менше 30 гривень за кожний факт виникнення прострочення. Із вказаного пункту вбачається, що пеня сплачується за кожний факт виникнення прострочення за договором в розмірі 0,1 % від суми поточної заборгованості. При цьому з наданого позивачем розрахунку вбачається, що факти виникнення прострочення та обчислення розміру пені від суми поточної заборгованості проводилися позивачем виходячи з розміру відсотків 21 % річних та 42 % «прострочених» річних, що вже було визнано судом неправомірним. Отже, розрахунок в частині нарахування позивачем суми пені відповідачу також є повністю необґрунтованим. Стосовно нарахованої позивачем суми комісії суд зазначає, що згідно із пунктом 31 додаткової угоди № 2 при достроковому повному погашенні кредитного ліміту Клієнт додатково сплачує Банку за користування кредитом комісію. Судом достовірно встановлено, що у спірних правовідносинах не відбулося дострокового повного погашення кредитного ліміту. Про непогашення кредитного ліміту також вказує сам позивач у позовній заяві. Отже, розрахунок в частині нарахування позивачем суми комісії відповідачу також є повністю необґрунтованим. Підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є частково достовірними та частково обґрунтованими, а тому суд вважає, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню в розмірі 71141 грн. 26 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням від 03.02.2016 року про сплату судового збору в сумі 9479,16 грн. Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 1067 грн. 12 коп., що складає 1,5 % від суми в розмірі 71141 грн. 26 коп. (ставка судового збору за вимоги майнового характеру для юридичних осіб) та відповідає принципу пропорційності стягнення судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial