Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначено, що 5 березня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № BL_КГ100098216, відповідно до умов якого [PERSON] надав Позичальнику кредит в розмірі 22500 грн. на споживчі потреби строком до 5 березня 2015 року. за користування кредитним коштами була встановлена плата у розмірі 0,01 5 річних. За обслуговування кредиту було встановлено щомісячну плату у розмірі 675 грн., що становить 3% від суми. Згідно з умовами договору (п.2.5.2) Позичальник зобовязався повертати кредит та вносити черговий мінімальний платіж щомісячно у відповідності до Графіку. Відповідач порушив свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, а також плати за управління кредитом, у звязку з чим станом на 4 серпня 2015 року заборгованість становить 178\~964 грн. 80 коп.: 21875 грн. 19 коп. заборгованість за кредитом; 9 грн. 70 коп. відсотки за користування кредитом; 20\~580 грн. 65 коп. комісія; 136499 грн. 26 коп. штраф. Зазначену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд задовольнити заявлені вимоги, з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти стягнення з відповідача заборгованості по кредиту та відсотках, проте проти стягнення заборгованості по комісії та штрафів заперечував з огляду на те, що положення договору про нарахування комісії за обслуговування кредиту є нікчемними у відповідності до положень Закону України «Про захист прав споживачів», а нарахування штрафу в тому розмірі, який зазначено в позові, не відповідає умовам договору. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 5 березня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» ([PERSON]) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір банківського обслуговування № BL_КГ100098216, відповідно до умов якого Позичальник отримав кредит в сумі 22500 грн. на строк до 5 березня 2015 року з умовами сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 0,01% та комісії за управління кредитом в розмірі 3% від суми кредиту, що становить 675 грн. Пунктом 2.5 договору передбачено порядок виконання боргових зобовязань Позичальника перед Банком, а саме, щомісячними платежами у відповідності до Графіку погашення заборгованості (а.с.10-19). Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Уклавши із публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, [PERSON] порушив договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, яка згідно з розрахунком позивача на 4 серпня 2015 року становить 21 884 грн. 89 коп.:\~21875 грн. 19 коп. прострочена сума кредиту; 9 грн. 70 коп. прострочені проценти за користування кредитом (а.с.9). Доказів повернення кредиту на день ухвалення рішення сторонами суду не надано. У звязку з цим суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитними коштами законними\~ та обґрунтованими. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості по комісії за управління кредитом в розмірі 20580 грн. 65 коп., суд приходить до таких висновків. Згідно з п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Положення Закону України «Про захист прав споживачів» поширюються на правовідносини, які виникають із договору споживчого кредиту. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання договору) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Отже, комісія за управління кредитом, яка передбачена умовами договору банківського обслуговування № BL_КГ100098216 не є послугою у розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому умова договору про встановлення комісії за управління кредитом у договорі про надання споживчого кредиту, яким є договір, укладений між позивачем та відповідачем, є нікчемною. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Частиною 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії за управління кредитом не має, у звязку з тим, що такі положення договору є нікчемними, а отже, не створюють юридичних наслідків, в тому числі не породжують право на їхнє нарахування та стягнення з відповідача. А тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 136499 грн. 26 коп. суд приходить до таких висновків. Умовами договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником обовязку, передбаченого п.3.3.3 Загальної частини договору, при тому, що прострочення виконання боргових зобовязань за договором перевищило 60 календарних днів, [PERSON] має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку штраф у розмірі, визначеному п. 8 Спеціальної частини договору (п.4.2.). Згідно з п.3.3.3 договору у випадку прострочення виконання будь-яких боргових зобовязань за договором, не пізніше 10 календарних днів з дати отримання письмової вимоги Банку надати до Банку документальне підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку. Спеціальною частиною договору передбачено, що штраф становить 25% від суми кредиту, що складає 5625 грн. Саме така сума штрафу, на думку суду, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у звязку з простроченням виконання боргових зобовязань за договором. На підставі встановлених судом обставин, приймаючи до уваги положення ст. ст. 10, 11,60 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку, що позов публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що у відповідності до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції закону, яка була чинною на момент звернення до суду) позивача було звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви, суд приходить до висновку,\~ що з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі, передбаченому п.1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial