Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просило стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість у сумі 101412,35 дол. США, що за курсом 13,43 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.09.2014 року складає 1362383,65 грн. та пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору №НЕН2GK0000000116 від 15.08.2008 року, позивачем надано кредит [PERSON] в сумі 36599,86 дол. США на строк до 15.08.2023 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення належного виконання умов кредитного договору в той же день був укладений договір поруки № НЕН2GK0000000116, згідно якого [PERSON] виступив поручителем [PERSON] і взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язанню які виникають з умов кредитного договору, в тому ж розмірі, що і боржник. Прийняті на себе обов'язки відповідачами не виконуються, що є підставою для стягнення заборгованості по кредиту. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином. Відповідачем [PERSON] раніше були подані до суду письмові заперечення. У зв'язку з тим, що участь у судових засіданнях є правом сторін, а не обов'язком, суд вирішив проводити розгляд справи за відсутності відповідачів. Враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № НЕН2GK0000000116 від 15.08.2008 року, позивачем надано кредит [PERSON] в сумі 36599,86 дол. США на строк до 15.08.2023 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів між позивачем та відповідачами того ж дня було укладено договір поруки № НЕН2GK0000000116, згідно якого [PERSON] виступив поручителем [PERSON] і взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язанню які виникають з умов кредитного договору разом з боржником, як солідарні боржники. Свої зобов'язання за договором [PERSON] належним чином не виконував, на час розгляду справи заборгованості за кредитом становить 101412,35 дол. США, що за курсом 13,43 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.09.2014 року складає 1362383,65 грн. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошові зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Положеннями ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, згідно п. 2 якого відповідач поручаються перед кредитором у повному обсязі за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що виникають з кредитного договору та всіх додаткових угод до нього. Відповідно до п. 4 договору поруки позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Таким чином, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання та не сплатив борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. При цьому відповідач [PERSON] як поручитель є солідарним боржником і відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і [PERSON] Разом з тим, суд не погоджується з нарахуванням неустойки в сумі 26191,01 дол. США, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, штраф та пеня є видами неустойки. Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суму збитків позивача, а також інші обставини справи, суд вважає, що сума неустойки має бути зменшеною до 5000 дол. США. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 80221,34 дол. США, що за курсом 13,43 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.09.2014 року складає 1077372,6 грн. (заборгованості за кредитом в сумі 37967,78 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 29529,13 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 7724,43 дол. США та суми неустойки за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 5000 дол. США). Суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON], викладені в його письмових запереченнях, стосовно припинення прав банку на отримання процентів за кредитним договором, порушення банком умов кредитного договору та договору поруки, порушення строків позовної давності та інше, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 3654 грн., по 1827 грн. відповідно.

Outcome: partial