Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] івановича, [PERSON] про виселення з квартири по вул.Івасюка, 40/70 відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в ній, повернення понесених судових витрат по справі. У позовній заяві зазначено, що 11.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПТА КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №IFUOG40000006889 за умовами якого надано кредит у розмірі 247450 грн. зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення 11.04.2028 року. З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання, що виникло на підстав кредитного договору, 11.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПТА КБ «Приватбанк», та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №332. Оскільки позичальник заборгував кредитору оплату за кредитними зобовязаннями, позивач звернувся до суду, і рішенням від 28.03.2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі та розглянути справу за відсутності представника, проти заочного рішення не заперечив. Відповідачі 1,2,3,4 в судові засідання 11.08.2015р. та 16.10.2015р. не зявилися, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку (а.с.66, 79), а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін суд прийшов до висновку про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №IFUOG40000006889 за умовами якого надано кредит у розмірі 247450 грн. зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення 11.04.2028 року (а.с.4-7). Кредит отримувався [PERSON] на поліпшення якості квартири №70, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.Івасюка, буд.40 9п.1.3 договору). З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання, що виникло на підстав кредитного договору №IFUOG40000006889, 11.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №332 (а.с.8-9). Предметом іпотеки є нерухоме майно трьохкімнатна квартира під №70, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.Івасюка, буд.40, загальною площею 74.2 м.кв., житловою площею 42.4 м.кв., що належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.11.1997 року Агентством по приватизації державного житлового фонду, що зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 18.11.1997 року за №5849/123, реєстраційний номер 22544128. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. У звязку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості на суму 595 130.07 грн., і як вбачається з матеріалів справи, рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.03.2014р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.07.2014р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2015р. звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості на суму 595 130.07 грн., а саме трьохкімнатну квартиру під №70, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.Івасюка, буд.40, загальною площею 74.2 м.кв., житловою площею 42.4 м.кв., що належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.11.1997 року Агентством по приватизації державного житлового фонду, що зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 18.11.1997 року за №5849/123, реєстраційний номер 22544128, за визначеною процедурою продажу квартири та ціною. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо виселення відповідачів позивач зазначив, що вимога про звільнення житлового приміщення після ухвалення рішення суду, залишилася відповідачами без реагування та невиконана (а.с.13-19), а тому таку вимогу слід задовольнити. При цьому суд зазначає, що п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 3940 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. При вирішенні даного спору суд також застосовує правовий висновок ВСУ зробленого 02.09.2015р. постановою у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення. Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Як встановлено судом кредитні кошти використані на покращення якості квартири (реконструкція, добудова чи інші роботи), тобто кошти отримувались на спірну квартиру що є предметом іпотеки. Відповідачі в звязку з неявкою в судові засідання не зазначили підстав невиконання вимоги кредитора та іпотекодержателя, на які саме роботи в квартирі отримувались кредитні кошти, а тому суд прийшов до переконання про задоволення вимог в частині виселення їх з предмету іпотеки. Однак щодо позовних вимог в частині виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в даній квартирі що є предметом іпотеки, то в задоволенні даної вимоги слід відмовити, так як позивачем не уточнено хто відноситься до кола таких осіб, хто окрім відповідачів може проживати в цій квартирі, а тому вимоги позивача не стосуються визначених осіб та не підлягають до задоволення. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст..39-40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial