Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» у липні 2017 р. звернувся до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївнапро: визнання недійсним Договору посвідченого 02.07.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим №867, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , про розірвання Іпотечного договору №506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27.02.2007р. за №975 укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та [PERSON] ; визнання ПАТ «Дельта Банк» попереднім Іпотекодержателем з 27.02.2007р. за Іпотечним договором №506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27.02.2007р. за №975 укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та [PERSON] ; скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02.07.2014р.: про припинення іпотеки №2623692, про припинення обтяжень №6195073, про припинення іпотеки №2622774, про припинення обтяжень №6195344; стягнення судових витрат - судовий збір та витрат за забезпечення позову. Позов позивач обґрунтовує тим, що 27.10.2005р. між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №434-Ф (надалі кредитний договір 1) та 27.01.2006р. укладено кредитний договір №506-Ф (надалі кредитний договір 2). Також 27.02.2007р. між цими ж сторонами був укладений Іпотечний договір №506-Ф/434-Ф/ІП-2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим №975, яким забезпечено виконання двох кредитних договорів. 18.06.2013р. між ПАТ «Омега Банк» (є правонаступником ПАТ «Сведбанк», ВАТ «Сведбанк», ПАТ «Сведбанк Інвест», ЗАТ «Сведбанк Інвест», ЗАТ «ТАС-Інвестбанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги №1. В подальшому, 02.07.2014р. між АТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Актив-Гарант» укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами 1, 2. Цього ж дня 02.07.2014 р. між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Договір про розірвання Іпотечного договору №506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27.02.2007р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим №867. 02.03.2015р. Виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення №51 «Про запровадженя тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», а 02.10.2015р. прийнято рішення №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». У відповідності до чого, Фонд забезпечив перевірку правочинів, вчинених протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку з врахуванням вимог п.4 ч.2 ст.37, ч.1-5 ст.38 Закону україни «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, виявивши нікчемні правочини, зокрема Договір про відступлення права вимоги від 02.07.2014р. та Договір від 02.07.2014р. про розірвання Іпотечного договору №506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27.02.2007р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим №867. За наслідками такого, був складений Протокол №77/1, яким віднесено дані договори за результатами проведеної перевірки 28.09.2015р. до категорії нікчемних, направивши також повідомлення про нікчемність їх [PERSON] та нотаріусу Івановій С.М. Такий договір є недійсним і з підстав ч.2-3 ст.203, ч.1, 2 ст.215 ЦК України, оскільки Голова Ради директорів не була уповноважена на укладення спірного договору. Просили позов задовольнити. Ухвалою суду від 05.12.2017 р. забезпечено позов у даній цивільній справі (а.с.93, т.1). 15.05.2018р. представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова С.М. подала письмові пояснення, якими просила в задоволенні позову відмовити. 19.06.2018р. представник позивача надала додаткові письмові пояснення. 22.06.2018р. представник відповідача подав відзив на позов, просив в позові відмовити повністю. Зокрема зазначив, що оспорюваний Договір про розірвання Іпотечного договору є частиною комплексної угоди на компенсаційній основі між банківською групою «Дельта» та громадянами [PERSON] та [PERSON] , а тому такий слід розглядати спільно з іншими правочинами (дані громадяни мали банківські вклади у ПАТ «Сведбанк», що перейменований у ПАТ «Омега Банк», які в подальшому були визнані в судовому порядку депозитним боргом банку на суму 1 997 754.5 доларів США, а також ці громадяни були позичальниками кредитних коштів на загальну суму 743 856.34 грн. перед АТ «Дельта Банк»). Вищевказані громадяни, маючи кредитну заборгованість, яка була меншою за розмір депозитів, виявили готовність за рахунок депозитних коштів погасити свою заборгованість та заборгованість ще інших осіб, одною з яких є [PERSON] , зокрема за її кредитними договорами №434-Ф та №506-Ф. Було розроблено механізм врегулювання вимог [PERSON] до банку та банку до [PERSON] , а саме підписано Попередній договір №1 відступлення прав вимоги (цесії) від 22.05.2014р. між ТзОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» та [PERSON] про викуп за 11 тисяч гривень прав вимоги, в т.ч. по кредитних договорах 1,2 укладених банком зі [PERSON] , після чого кошти в цій сумі ТзОВ були оплачені. На підставі виданої 17.06.2014р. довіреності АТ «Дельта Банк» на 4-х осіб 02.07.2014р. було укладено спірний Договір про розірвання Іпотечних договорів, в т.ч. зі [PERSON] , і цього ж дня було укладено договір між ТзОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» та АТ «Дельта Банк» про відступлення прав вимоги, відповідно до якого право вимоги належного виконання зобов`язань боржників за кредитними договорами: №434-Ф від 27.10.2005р. (на суму 5 223 301.90грн.) та №506-Ф від 27.01.2006р. (на суму 1 494 105.95грн.) були відступлені за 5000 грн. 23.07.2018р. до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 03.04.2019 р. здійснено авторозподіл вказаної цивільної справи та передано справу на розгляд судді Польської М.В. 28.05.2019р., 10.07.2019 р. та 28.11.2019р. позивачем направлено додаткові письмові пояснення по суті позовних вимог. Представник позивача вимоги позову підтримав, просив задовольнити їх з підстави викладених як в позові і в письмових поясненнях, відповіді на відзив, так і в наданих поясненнях в судових засіданнях. В подальшому на стадії перерви після виступу в судових дебатах 19.03.2020 р. представник позивача направив суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Представник відповідача в судових засіданнях заперечив позовні вимоги з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позов та усних поясненнях перед судом. На стадії перерви після виступу в судовиз дебатах (судове засідання відбулося 03.03.2020 р.), представник відповідача - адвокат Дяків Д.І. направив суду клопотання про відкладення розгялду справи в зв`язку із запровадженням карантину. Проте, оскільки виступ у судових дебатах відбувся, і за участі сторони відповідача, і останній був попереджений судом про те, що право останньої репліки є правом, а не обов`язком сторони процесу, повноваження головуючого по справі судді Польської М.В. в Яремчанському міському суді закінчуються 28.03.2020 року, а справа розглянута повно та об`єктивно, тому суд відхиляє подане клопотання сторони відповідача щодо відкладення розгялду справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази кожен зокрема та в сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.10.2005р. між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №434-Ф, з додатковими договорами №1-№13 (надалі кредитний договір 1), за умовами якого банк відкрив кредитну лінію позичальнику на 40 000 доларів США (з подальшим збільшенням її до 579 000 доларів США та 2 923 950 грн.), зі строком дії до 26.10.2006р. з продовженням такого строку по 26.10.2012р. (а.с.18-28 т.1). 27.01.2006р. між цими ж сторонами було укладено кредитний договір №506-Ф, з додатковими договорами №1-№8 (надалі кредитний договір 2), за умовами якого банк відкрив кредитну лінію позичальнику на 180 000 доларів США, зі строком дії до 26.01.2007р., з продовженням строку по 22.11.2012р.(а.с.29-35 т.1). 27.02.2007р. між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та [PERSON] був укладений Іпотечний договір №506-Ф/434-Ф/ІП-2, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим №975, зі змінами та доповненнями, яким забезпечено виконання двох кредитних договорів (а.с.38-41, 47-48 т.1). Предметом іпотеки за цим договором є: -земельна ділянка, що розташована в [ADDRESS] , площею 0.15 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2611092001:22:002:0560, яка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту права власності на земельну ділянку, виданого 03.07.2006 року Поляницькою сільською радою та Яремчанським міським управлінням земельних ресурсів серії ЯГ №307289, згідно Договору купівлі-продажу №232 від 30.01.2006 року, що є зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010629800188, за договірною вартістю 523 385.93 долари США, що еквівалентно 2 643 098.95грн. -земельна ділянка, що розташована в [ADDRESS] , площею 0.1493 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2611092001:22:002:0559, яка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту права власності на земельну ділянку, виданого 03.07.2006 року Поляницькою сільською радою та Яремчанським міським управлінням земельних ресурсів серії ЯГ №307288, згідно Договору купівлі-продажу №227 від 30.01.2006 року, що є зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010629800187, за договірною вартістю 520 943.46 долари США, що еквівалентно 2 630 076.48 грн. 18.06.2013р. між ПАТ «Омега Банк» (є правонаступником ПАТ «Сведбанк», ВАТ «Сведбанк», ПАТ «Сведбанк Інвест», ЗАТ «Сведбанк Інвест», ЗАТ «ТАС-Інвестбанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги №1, а згідно додатку №1 передано право вимоги по двох кредитних договорах позичальника [PERSON] , які забезпечені іпотекою за іпотечним договором (а.с.36-37 т.1). У справі №910/15244/16 господарськими судами встановлено факт передачі таких прав за узгодженою між банками закупівельною ціною, зокрема по вказаних двох кредитних договорах №434-Ф, №506-Ф на суму 696 693.19грн. (а.с.62 зв. т.1). Згідно норм ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, позивач набув право вимоги до [PERSON] на підставі чинних Договорів купівлі-продажу права вимоги від 18.06.2013р. Перед укладенням оспорюваного Договору про розірвання Іпотечного договору, що є предметом даного спору, відбувались, як встановлено судом, такі події. Рішенням (заочним) Дарницького районного суду м.Києва від 08.05.2014р. за позовом АТ «Дельта Банк», було стягнуто зі [PERSON] заборгованість на суму 94 446 887.89грн., за даним рішенням суду та виданим виконавчим листом тривало виконавче провадження. Відповідач-боржник подала заяву про перегляд заочного рішення, і рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 20.11.2019р. позов задоволено (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) та стягнуто з [PERSON] заборгованість - 17 675 919.4 грн. по обох кредитних договорах (а.с.130 т.3, а.с.38, 113-115 т.4). Рішення від 20.11.2019р. на даний час не набрало законної сили, проте з даних правовідносин суд встановив факт кредитних зобов`язань [PERSON] перед ПАТ «ДельтаБанк». 02.07.2014р. між АТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Актив-Гарант» було укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами 1, 2. Відповідно до договору, право вимоги належного виконання зобов`язань боржників за кредитними договорами: №434-Ф від 27.10.2005р. визначалось на суму 5 223 301.90грн. та №506-Ф від 27.01.2006р. на суму 1 494 105.95грн., що становило борг [PERSON] перед кредитором більше 6 мільйонів гривень по обох кредитних договорах. Натомість, такі вимоги банком були відступлені товариству «Фінансова компанія «Актив-Гарант», зокрема за два вказаних вище договори укладених з позичальником [PERSON] - за 5000 грн. (по 2500 грн. за кожен договір). Оцінку таким діям банку (його представникам) було зроблено судом у справі №910/15244/16, про що буде зазначено нижче. Такий договір визнаний судом недійсним (визнавши його нікчемним за ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Цього ж дня , 02.07.2014р. між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Договір, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим №867, про розірвання Іпотечного договору №506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27.02.2007р. Саме вказаний договір є предметом оскарження у даній цивільній справі. Після чого, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, внесено запис 02.07.2014р. про припинення іпотеки іпотекодавця [PERSON] (а.с.43-46 т.1). Оскаржуючи Договір про розірвання Іпотечного договору від 02.07.2014р., позивач доводить його недійсність наступним. 02.03.2015р. на підставі постанови Правління НБУ №150, Виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення №51 «Про запровадженя тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», а 02.10.2015р. на підставі постанови Правління НБУ №664 прийнято рішення №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» (а.с.72-81 т.1). З врахуванням вимог п.17, ч.2 ст.2, ч.1 ст.35, п.4 ч.2 ст.37, ч.1-5 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також п.4.12 р.2, п.1.18, 1.20 р.3, п.2.6 р.5 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого Рішенням ФГВФО від 05.07.2012р. №2, Фонд як тимчасовий адміністратор неплатоспроможного банку та ліквідатор банку (повноваження органів управління банку призупиняються) зобов`язаний перевірити протягом дії тимчасової адміністрації правочинів, укладених договорів банком протягом одного року до дня запровадження його тимчасової адміністрації, на предмет виявлення нікчемних правочинів, з підстав визначених ч.3 ст.38 цього закону. У відповідності до чого, Фонд забезпечив перевірку правочинів, вчинених протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, виявивши нікчемні правочини, зокрема: Договір про відступлення права вимоги від 02.07.2014р. та Договір від 02.07.2014р. про розірвання Іпотечного договору №506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27.02.2007р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим №867, а саме на підставі п.1-3 ч.3 ст.38 вищевказаного закону (відмова від власних майнових прав). За наслідками такої перевірки, в межах ст.38 вказаного закону, був складений 28.09.2015р. Протокол №77/1 (а.с.49-51 т.1), яким віднесено до категорії нікчемних Договір про відступлення права вимоги та Договір про розірвання Іпотечного договору, цей протокол був затверджений рішенням виконавчої дирекції ФГВФО 26.05.2016р. (дана обставина встановлена судом у справі №910/15244/16), направивши 24.03.2016р. [PERSON] та нотаріусу КМНО Івановій С.М. повідомлення про нікчемність правочину, а саме Договору про розірвання Іпотечного договору на підставі п.1,2 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с.52-56 т.1). Отже, як встановлено судом, позивач констатував нікчемність оспорюваного договору на підставі закону, чкий визнає правочин нікчемним, про що повідомив відповідача. Заперечуючи позовні вимоги, третя особа приватний нотаріус Іванова С.М. в письмових поясненнях звернула увагу суду про те, що норма ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на той час укладення оспорюваного Договору про розірвання Іпотечного договору що посвідчений нею 02.07.2014р., діяла в іншій редакції, а зміни внесені в цю статтю були за законом від 04.07.2014р., що набрали чинності 11.07.2014р. Тому, на її переконання, договір не може бути визнаний нікчемним чи недійсним. Такі ж доводи про норму ст.38 закону до набрання чинності змін до неї, застосовував і представник відповідача. Однак, доводи третьої особи та відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог в цій частині, не заслуговують на увагу суду, оскільки, хоча норма ст.38 і була в іншій редакції до 11.07.2014р., проте виявлення, згідно норм закону, нікчемності правочину укладеному у період до року перед запровадженням тимчасової адміністрації, затвердження протоколу за результатами перевірки і направлення повідомлення, в т.ч. нотаріусу та [PERSON] про нікчемність такого, вчинені в час дії редакції, що застосовується позивачем при зверненні до суду з позовом. Окрім того, про що буде зазначено нижче, є і інші підстави недійсності спірного договору. Такий договір є недійсним, як доводить сторона позивача, окрім вчинення нікчемного правочину в річний період запровадження тимчасової адміністрації банку, що спричинило відмовлення від власних майнових прав, також і з підстав ч.2-3 ст.203, ст.215 ЦК України (спрямований на припинення цивільних прав і обов`язків), оскільки оспорюваний договір припинив дію Іпотечного договору. Саме невиконання банком своїх обов`язків перед іншими кредиторами є однією з підстав для віднесення його до неплатоспроможних. Проблеми з ліквідністю АТ «Дельта Банк» тривали вже з лютого 2014 року (постанова Правління НБУ від 26.02.2014р. та від 12.06.2014р. - надання кредиту для збереження ліквідності, від 30.10.2014р. - віднесення банку до категорії проблемних). Кошти, які Банк би міг отримати від стягнення боргу за кредитними договорами або договором іпотеки, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] , на час укладення договору 02.07.2014р. становили 6 717 405.85 грн. Окрім того, оспорюваний договір є недійсним як доводить сторона позивача і з інших ще підстав, оскільки Голова Ради Директорів АТ «Дельта Банк» Попова О.Ю., яка підписала Договір про розірвання Іпотечного договору, не була уповноважена на укладення спірного договору відповідно до Статуту АТ та Положення «Про Раду Директорів» (а.с.65-71 т.1). За ст.92 ЦК України якщо орган чи особа діє від імені юридичної особи, вона повинна діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. За ст.59 Закону України «Про акціонерні товариства» (на час вчинення дій), голова колегіального виконавчого органу має право без довіреності діяти від імені товариства відповідно до рішень колегіального органу, в т.ч. представляти інтереси товариства, вчиняти правочини від імені товариства. Відповідно до п.6.1 ст.6, п.6.5.1, п.6.5.5-6.5.7 Статуту АТ «Дельта Банк» (в редакції від 29.04.2014р., погоджено НБУ 03.07.2014р., державна реєстрація проведена 18.07.2014р.) органами управління є в т.ч. Рада Директорів, яка діє від імені банку, підзвітна Загальним зборам та Спостережній раді, діє на підставі Положення про Раду Директорів (зокрема звернено увагу на п.4.1-4.2), затвердженого Загальними зборами акціонерів банку. Пунктом 6.5.12 Статуту встановлено правило двох підписів: будь-які правочини від імені Банку повинні бути підписані спільно Головою ради Директорів та особою призначеною Спостережною Радою Банку з поміж Членів Ради Директорів Банку або Заступників Голови Ради Директорів Банку. Правочини вважатимуться належним чином укладеними (вчиненими) та будуть мати юридичну силу для Банку виключно у випадку, коли вони укладені з дотриманням такого правила двох підписів. При цьому, жожного документа (рішення) Ради Директорів чи Кредитних комітетів, які б стосувались розірвання Іпотечного договору та/або уповноваження Голови Ради Директорів на це, не було (а.с.11-12 т.3), як і не дотримано правило двох підписів при одноособовому підписанні Головою ради Директорів [PERSON] оспорюваного договору. Як наслідок, особа, яка вчинила правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності (ч.2-3 ст.203 ЦК України), і відсутнє рішення колегіального органу, який би свідчив волевиявлення Банку на вчинення правочину та уповноваження конкретної особи на її підписання (ч.1 ст.215 ЦК України). Як вбачається також з матеріалів справи, наданих третьою особою, укладаючи 02.07.2014р. оспорюваний Договір про розірвання Іпотечного договору, Голова Ради Директорів надала нотаріусу Статут в редакції від 16.08.2013р., державна реєстрація проведена 21.08.2013р. (а.с.226-244 т.1). Приватний нотаріус вважає, що за даним Статутом Голова Ради діяла в межах своїх повноважень, хоча нотаріус не посилається на конкретні пункти даного Статуту, але як слідує з його змісту, зокрема п.6.5 також передбачено повноваження Ради Директорів, яка діє також на підставі Положення про Раду Директорів (яке не змінювалось на час посвідчення оспорюваного договору), та повноваження Голови Ради Директорів, яка діє в межах своїх тільки повноважень. Редакції Статуту є ідентичними окрім п.6.5.12 останньої редакції, яка не змінює обґрунтування вимог позивача у даній цивільній справі. Також, не враховано третьою особою у письмовому поясненні і чинність на час посвідчення договору норм ч.2 ст.37, 40 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ч.1-3,5 ст.58, ч.1-5 ст.59 Закону україни «Про акціонерні товариства», ч.1, 3 ст.92 ЦК України. Суд на підставі встановлених та оцінених доазів в сукупності та зокрема кожен, приходить до висновку, що новий Статут від 29.04.2014 р. був затверджений загальними зборами акціонерів, як вищим органом управління банку, про що не могла не знати Голова Ради Директорів станом на 02.07.2014 р., при цьому, що Положення про Раду Директорів діяло в редакції з 22.04.2011р., яке передбачало що Голова Ради Директорів діє відповідно до рішень Ради Директорів (як представник даного органу, який діє за рішеннями колегіального органу). Схвалення правочину у разі вчинення такого представником з перевищенням повноважень, як свідчать матеріали справи, не було за вимогами ч.1 ст.241 ЦК України. Слід зазначити і на те, що [PERSON] у справі №910/15244/16 (про визнання недійсним Договору про відступлення прав вимоги від 02.07.2014р.) звертала увагу Вищого господарського суду України на надання оцінки діям тимчасового адміністратора щодо дотримання порядку виявлення нікчемних правочинів, однак її доводи не знайшли свого підтвердження (а.с.62 т.1). Київський апеляційний суд зробив оцінку доводам про застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій помилково чи умисно редакцію ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка набрала чинності 11.07.2014р., що не діяла на час вчинення оспорюваного правочину 02.07.2014р., зокрема у постанові від 17.02.2020 р. у справі №2605/18536/12, вказавши, що такі доводи є безпідставними, оскільки рішення господарського суду були предметом розгляду судом касаційної інстанції, не скасовані і набрали законної сили (а.с.120 зв. т.4). Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) за ст.215 ЦК України. Наслідки недійсності правочину передбачені ст.216 цього ж кодексу. Такий є недійсним з моменту вчинення за ст.236 ЦК України. Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п.2 ч.2 ст.16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Слід також зазначити, і як слідує з матеріалів справи, Договір про відступлення прав вимоги від 02.07.2014р., укладений між АТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Актив-Гарант» , який був віднесений до нікчемних за п.1-3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визнаний недійсним у судовому порядку за рішенням Господарського суду м.Києва від 10.11.2016р. у справі №910/15244/16, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2017р. та постановою Вищого господарського суду україни від 18.05.2017р. (а.с.61-64 т.1). Цим же рішенням зобов`язано ТзОВ «Фінансова компанія «Актив-Гарант» повернути АТ «Дельта Банк» оригінали кредитних договорів, визнано відсутнім в ТзОВ «Фінансова компанія «Актив-Гарант» права вимоги за кредитним договором №434-Ф від 27.10.2005р. та №506-Ф від 27.01.2006р., укладених між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] . При розгляді даної справи господарськими судами, [PERSON] була третьою особою і брала участь в судових засіданнях через представників. Встановлені обставини у справі №910/15244/16 мають преюдиційне значення під час розгляду даної справи за нормами ст.82 ЦПК України. Отже, право вимоги позивача до відповідача за Кредитним договором 1,2 повернуто і предметом даного спору є вимога про повернення майнових прав позивача за іпотечним договором, укладеним за кредитними зобов`язаннями [PERSON] . Правову позицію щодо застосування наслідків нікчемності правочинів в подібних правовідносинах щодо розірвання договорів іпотеки (застави і інших видів договорів) та наслідків недійсності висловлено в рішеннях: Верховного суду від 30.01.2018р. у справі №761/11876/15-ц, від 12.03.2018р. у справі №914/1317/16, від 01.02.2018р. у справі №910/21976/16, від 03.03.2018р. у справі №910/5388/16, від 20.02.2018р. у справі №906/100/17. Також, ВП ВС у постанові від 24.04.2019р. у справі №668/4140/15-ц висловилась щодо наслідків, коли визнані недійсними договори про відступлення прав вимоги. А у постанові ВП ВС від 04.06.2019р. у справі №916/3156/17 висловлено позицію про виявлення нікчемних правочинів у результаті перевірки здійсненої на підставі ст.38 вищезгаданого закону. Тому, з врахуванням висновків ВС, суд приходить до переконання, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону. Тому, договір про розірвання іпотечного договору слід визнати судом нікчемним в силу закону, зокрема за вимогами п.1-3 ч.3 ст.38 Закону України. Спір фактично стосується наявності чи відсутності права застави. Проте, позивач окрім трактування встановлення ним факту нікчемності оспорюваного правочину, просить його визнати недійсним зокрема, на підставі ч.2-3 ст.203 ЦК України, та як наслідком, визнати його іпотекодержателем із скасуванням запису в реєстрі. Зважаючи на всі обставини встановлені судом, суд прийшов до переконання, що доводи в цій частині позову про визнання договору недійсним (не з підстав нікчемності), є також доведеними та підлягають до задоволення. У січні 2017 року АТ «Дельта Банк» також звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення кримінального правопорушення ТОВ «Актив-Гарант», в т.ч. [PERSON] та колишнім керівником банку, за якою відкрите кримінальне провадження №120171001000001908, досудове розслідування триває. Щодо доводів сторони відповідача, що оспорюваний Договір про розірвання Іпотечного договору є частиною комплексної угоди на компенсаційній основі між банківською групою «Дельта» та громадянами [PERSON] та [PERSON] , а тому такий слід розглядати спільно з іншими правочинами (дані громадяни мали банківські вклади у ПАТ «Сведбанк», перейменований у ПАТ «Омега Банк», які в подальшому були визнані в судовому порядку депозитним боргом банку на суму 1 997 754.5 доларів США, а також ці громадяни були позичальниками кретних коштів на загальну суму 743 856.34грн. перед АТ «Дельта Банк»), то слід зазначити таке. Вищевказані громадяни [PERSON] та [PERSON] , як доводив представник відповідача, були банківськими вкладниками (депозити) у ПАТ «Сведбанк» (перейменоване в подальшому ПАТ «Омега Банк») з 2009р., і за рішеннями судів зобов`язання банку перед даними особами було визнано (а.с.97-124 т.2). Маючи кредитну заборгованість, яка була меншою за розмір депозитів, вони виявили готовність (намір) за рахунок депозитних коштів погасити свою заборгованість та заборгованість ще двох осіб, одною з яких є [PERSON] за її кредитними договорами №434-Ф та №506-Ф. Було розроблено механізм врегулювання вимог [PERSON] до банку та банку до [PERSON] , а саме підписано Попередній договір №1 відступлення прав вимоги (цесії) від 22.05.2014р. між ТзОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» та [PERSON] про викуп за 11 тисяч гривень прав вимоги, в т.ч. по кредитних договорах 1, 2, укладених банком зі [PERSON] за 5000 грн., після чого кошти в цій сумі ТзОВ були оплачені. Проте, як зазначено стороною відповідача у відзиві, Банківська група («Омега Банк» та «Дельта Банк») існувала з серпня 2013 року по 30.09.2016р. (а.с.135 т.2), але жодних зобов`язань одного перед іншим не надано до матеріалів даної цивільної справи, як і не надано доказів об`єднання активів. Створення ж банківської групи, яка не є юридичною особою, є іншим поняттям обов`язків таких банків. Укладення 22.05.2014р. між ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» та [PERSON] попереднього договору про відступлення права вимоги (цесії), зокрема про викуп у майбутньому за 11000грн. прав вимоги за кредитними договорами (а.с.145-148 т.2), та як наслідок укладення Договору про відступлення прав вимоги від 02.07.2014р. між ТОВ «Актив-Гарант» та АТ «Дельта Банк», який визнаний недійсним в судовому порядку, не заслуговують на увагу суду, щодо доведення безпідставності позовних вимог АТ «Дельта Банк». Посилання сторони відповідача на певні зобов`язання третіх осіб перед третіми особами, які не є учасниками та сторонами даної цивільної справи (клопотання про залучення третьою особою без самостійних вимог [PERSON] судом було відхилене - а.с.91-93,123 т.4), є невірним. Те ж саме стосується пояснення і щодо інших осіб, борги яких також бажала викупити [PERSON] , що не має жодного відношення до доказів по даному спору. При цьому, депозити Мажарам банком «Омега Банк» виплачені в повному обсязі на виконання рішення судів. Натомість кредитна заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Дельта Банк» не погашена, що встановлено судом у справі №2605/18536/12 (а.с.118-120 т.4). Жодних зобов`язань [PERSON] перед позивачем АТ «Дельта Банк» як боржником чи тим паче іншими особами ( [PERSON] ) за неї не виконувалось, про що ствердив представник позивача і не спростував представник відповідача. Доводи сторони відповідача щодо право Голови Ради Директорів на власний розсуд розпоряджатися майном та коштами банку на суму, що не перевищує 25% регулятивного капіталу банку (п.6.5.10.2 Статуту у попередній редакції) також не підтверджено, зокрема і як вказаним розміром відсотків (що це не перевищує даний розмір), так і правом саме на укладення Договору відступлення прав вимоги, і як наслідок укладення двох Договорів від 02.07.2014р., перший з яких визнаний вже недійсним в судовому порядку. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, позов в цілому є доведеним та обґрунтованим та підлягає до задоволення. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Що стосується стягнення судових витрат, то за змістом вимог ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати позивача у розмірі судового збору становлять 4800 грн. та за заяву про забезпечення позову - 800 грн. (а.с.1, 2 т.1), тому з відповідача слід стягнути на користь позивача даний розмір судових витрат.

Outcome: approved