Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору № 490058687 від 06.03.2008 року, яка становить 2704542,74 грн. та судові витрати. Позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 42378,79 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом та взяла на себе зобов'язання щомісяця здійснювати платежі до погашення заборгованості. В забезпечення належного виконання умов кредитного договору був укладений договір поруки від 06.03.2008 р., згідно якого [PERSON] виступив поручителем [PERSON] і взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язанню які виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі. Станом на час звернення до суду за кредитним договором утворилась заборгованість в сумі 2704542,74 грн., яку просить стягнути з відповідача у справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, просила застосувати строки позовної давності та вказала на неправомірність розрахунків пені. Третя особа у справі в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.03.2008 р. між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №490058687, відповідно до умов якого банк надав їй грошові кошти в сумі 42378,79 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом. В якості забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки від 06.03.2008 р., відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник. На час звернення до суду боржник [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконала. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Відповідно до ст. 553 ЦПК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання та порушення ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники та поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлене договором поруки.(ч.ч.1 та 2 ст. 554 ЦПК України) Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що боржник за договором [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання та не сплатила борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. При цьому доводи представника відповідача, щодо порушення строків позовної давності є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Зокрема п. 2.3 кредитного договору дата остаточного повернення кредиту встановлена до 06.03.2015 р. Звернення до суду з вимогами про дострокове стягнення заборгованості у зв'язку з невиконанням умов договору є правом банку, а не обов'язком. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині розміру нарахування неустойки за неналежне виконання зобов'язань по поверненню кредиту. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, пеня є видом неустойки. Згідно матерів справи розмір неустойки, яка нарахована позивачем, складає 3989990,45 грн., що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також істотно порушує права відповідача як споживача фінансових послуг. Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суму збитків позивача, а також інші обставини справи, суд вважає, що сума неустойки має бути зменшеною до 20000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 630971,45 грн., яка складається з наступного: заборгованості за тілом кредиту в сумі 35783,9 дол. США (що за курсом НБУ станом на 06.04.2014 року становить 415132,67 грн.), заборгованості за відсотками в сумі 16881,05 дол. США (що еквівалентно - 195838,78 грн.), та пені за неналежне використання кредитних зобов'язань в сумі 20000 грн. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються судового збору у розмірі 3654 грн.

Outcome: partial