Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач, або ПАТ) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення з відповідачки заборгованості по кредитному договору у сумі 54440,28 грн., стягнення судового збору у сумі 544,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.05.2009 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», в подальшому ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року, та [PERSON] було укладено кредитний договір № HEXRRX16140567. Відповідно до умов кредитного договору, відповідачка отримала кредит у розмірі 5359,18 грн. зі сплатою 12.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов кредитного договору, відповідачка свої зобов'язання належним чином не виконала, у результаті чого станом на 13 травня 2015 року має прострочену заборгованість за кредитом на загальну суму 54440,28 грн. У звязку з цим, просить позовні вимоги задовольнити в повному обємі. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав заявлені вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Наполягає на їх задоволенні. Крім того пояснив суду, що відповідачка, підписуючи заяву про отримання кредитних коштів, підтвердила свою згоду з умовами надання та повернення кредитних коштів, у звязку з чим вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідачка в судовому засіданні вимоги позова не визнала, зазначила, що позов заявлено з пропуском строку позовної давності, у звязку з чим наполягає на застосуванні наслідків ст. 257 ЦК України, з відмовою позивачеві у задоволенні позову. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини. 27.05.2009 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», в подальшому ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року, та [PERSON] укладено кредитний договір № HEXRRX16140567. Відповідно до умов кредитного договору, відповідачка отримала кредит у розмірі 5359,18 грн. зі сплатою 12.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальниця зобовязалась повернути позивачу суму кредиту, відсотків, винагороди, відповідно до заяви, Умов та правил надання банківських послуг, з якими вона була ознайомлена під підпис. Проте, станом на 13 травня 2015 року відповідачка, згідно наданого банком розрахунку, має заборгованість в сумі 54440,28 грн., що складається з наступного: 5173,79 грн. заборгованість за кредитом; 694,11 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 1543,44,00 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 2568,58 грн. штраф (процентна складова). Згідно заяви позичальника та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» договір діє протягом 24 місяців з моменту підписання. Пунктом 4 Правил встановлено, що позичальник щомісяця сплачує кошти за користування кредитом з визначеним мінімальним обов'язковим платежем наведеним у заяві клієнта і включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості по кредиту. Оскільки позичальник належним чином прийняті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконувала, у неї станом на 13 травня 2015 року виникла заборгованість у вказаному позивачем розмірі за певними позиціями. Зазначені правовідносини сторін регулюються ст.ст. 257, 258, 526, 527, 530, 1049, 1050, 1054-1055 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527, 530 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] укладаючи договір, погодилась з зазначеними в ньому умовами, оскільки заява про надання кредиту, умови надання споживчого кредиту фізичним особам підписані нею, однак, не належним чином виконувала умови договору, у зв'язку з чим станом на 13.05.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 54440,28 грн. Однак позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Така ж позиція висловлена і Верховним Судом України в постанові №6-116цс13 від 06 листопада 2013 року, яка за приписами ч.1ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтями 256, 257, 258 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини 1 і 5 ст.261 ЦК України). Кредитним договором № HEXRRX16140567 від 27.05.2009 року, укладеним між сторонами, виконання зобов'язань визначено у вигляді щомісячних платежів, розрахунок яких наведено у заяві про отримання кредитних коштів. Строк договору визначено у заяві про надання споживчого кредиту, який складає 24 місяці з моменту підписання. При цьому сторони визначили порядок та умови виконання договору, а також наслідки його невиконання. З доданих до позовної заяви матеріалів вбачається, що умовами укладеного між сторонами договору встановлені окремі самостійні частини зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитним коштами, які деталізують обов'язок позичальника сплачувати їх частинами у певні строки. Строк сплати останньої такої самостійної частини вставлений до 27 травня 2011 року. Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом 09 червня 2016 року, банк пропустив встановлений законом строк позовної давності, про застосування якої відповідачем в ході розгляду справи було подано письмову заяву. За таких обставин, суд вважає, що заявлені банком позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі у зв'язку з пропуском позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі. Позивач не просив поновити строк звернення до суду та не надав суду обґрунтованих доказів щодо наявності поважних причин для пропуску строку звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Судом враховано, що згідно з умовами кредитного договору цей договір набуває чинності з дати його укладання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договору. При цьому суд вважає, що положення цього договору не можна вважати таким, що сторони домовилися про збільшення строку позовної давності (ст. 259 ЦК України) - сама по собі умова договору про його дію до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатися як установлення строку дії кредитного договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які містять положення про установлену позовну давність тривалістю, наприклад, у пять років, не містять підпису відповідача, а у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, то відсутні підстави вважати наявною письмову угоду сторін про збільшення позовної давності, така позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015р. справа №6-757цс15, від 04.11.2015р. у справі №6-192цс15. Перебіг позовної давності відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 264 ЦК України переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку. Посилання представника позивача на ту обставину, що в звязку із здійсненням в травні 2011р. та в 2015 році платежів на погашення кредитної заборгованості відповідачкою у справі відбулось переривання строку позовної давності, суд не приймає до уваги, оскільки належними та допустимими доказами на підтвердження вказаних обставин вони не підтвердженні, та не були надані позивачем під час судового розгляду. Судом встановлено, що згідно із договором права та обовязки між позивачем та відповідачем виникли 27.05.2009 року, строк виконання обовязків відповідачки настав 27.05.2011 року, з даної дати у позивача виникло право звернутися до суду та вимагати від відповідача виконання обовязків за договором кредиту. Також позивач звертаючись з вказаним позовом просить суд стягнути заборгованість, яка утворилася за період з 27.05.2009 року по 13.05.2015 року. При цьому посилається лише на неналежне виконання відповідачем умов договору, внаслідок чого виникла заборгованість. Строк позовної давності для стягнення вказаної заборгованості закінчився 27.05.2014 року. Обставин, які б свідчили про зупинення, перерив або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності матеріали справи не містять. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed