Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство « [PERSON] Ворота » (надалі «Позивач», «ПАТ «[PERSON] Ворота») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Ворота» заборгованості у розмірі 215 775,68 грн. за договором № 02/55Ф від 18 грудня 2006 року за період з 19.10.2011 р. по 21.04.2015 р., з яких 57 417,88 грн. курсова різниця по кредиту, 65668,50 проценти, 7411,30 грн. заборгованість за комісійною винагородою, 85277,99 грн. пеня. Представником Позивача подано до суду клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника. Позовні вимоги представник Позивача підтримував в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON], в судове засідання повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання [PERSON] та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання», що відповідно до вимог процесуального закону вважається належним способом повідомлення сторони у справі. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 18 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком «Золоті Ворота» (Банк) та громадянином [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір № 02/55Ф про надання споживчого кредиту (надалі також «Договір»), відповідно до пункту 1.1 якого Банк зобовязувався 18 грудня 2006 року надати Позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі 8 320,00 доларів США, а Позичальник зобовязувався на умовах, передбачених договором, повернути кредит у терміни, встановлені Графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку в термін, не пізніше 16 грудня 2011 року та сплатити проценти за користування ним за ставкою 10,8 % річних. Як підтверджується матеріалами справи та не спростовано Відповідачем, Банк в повному обсязі виконав зобовязання, визначені в Договорі № 02/55Ф про надання споживчого кредиту від 18 грудня 2006 року, надавши Позичальнику [PERSON] кредитні кошти, що підтверджується розрахунком заборгованості по Договору № 02/55Ф про надання споживчого кредиту від 18.12.2006 р.(а.с. 13). Крім того, заочним Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Ворота» заборгованість за кредитним договором № 02/55Ф від 18.12.2006 р. в сумі 51 475,91 грн. Як зазначив Позивач в позовній заяві, вказана заборгованість була стягнута судом за період з 18.12.2006 р. по 18.10.2011 р. Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Загальні умови виконання зобовязань визначено статтею 526 ЦК України. Так, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України). Згідно зі статтею 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. При цьому, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначив представник Позивача в позовній заяві, незважаючи на взяті на себе за Договором зобов'язання, Відповідач і в подальшому після винесення заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2012 року не виконував їх належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи Розрахунком заборгованості по Договору № 02/55Ф про надання споживчого кредиту від 18.12.2006 р.(а.с. 13) Доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості в частині заборгованості за відсотками за новий період (з 18.10.2011 р. по 21.04.2015 р.), комісійної винагороди та пені за вищевказаним Договором [PERSON] суду не надано, як і не надано доказів виконання зобовязань за Договором у період з 18.10.2011 р. по 21.04.2015 р. належним чином, в повному обсязі та у встановлені строки. Відтак, відповідно до розрахунку заборгованості по Договору № 02/55Ф про надання споживчого кредиту від 18.12.2006 р.(а.с. 13) та розшифровки заборгованості по Договору № 02/55Ф про надання споживчого кредиту від 18.12.2006 р. заборгованість Відповідача станом на час розгляду справи за період з 18.10.2011 р. по 21.04.2015 р. становить: 49 423,21 грн. заборгованість за відсотками; 7411,30 грн. комісія за РРО; 85277,99 грн. пеня. Відповідно до частини 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідачем в даній справі не було надано доказів на підтвердження відсутності своєї вини у неналежному виконанні умов зобовязання, визначеного Договором. Враховуючи вищевказані положення закону, а також факт неналежного виконання [PERSON] зобовязань за Договором № 02/55Ф про надання споживчого кредиту від 18.12.2006 р., Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з громадянина [PERSON] заборгованості за вказаним договором в сумі 215 775,68 грн. Стосовно позовної вимоги про стягнення з [PERSON] курсової різниці в сумі 57 417,885 грн. (за тілом кредиту) та 16 245,29 грн. (за відсотками), Суд звертає увагу на наступне. Курсова різниця це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти за різних валютних курсів. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. За статтями 11, 16, 509, 526, 610, 611,612, 614 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом строк. При цьому, недопустима одностороння відмова від виконання зобов'язань. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Внаслідок неналежного виконання Відповідачем умов договору кредиту виникла заборгованість і заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2012 року з Відповідача вже було стягнуто заборгованість. Тобто, Позивач скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до Відповідача. Разом з тим, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, та не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання залишається належним чином не виконаним (ст. 598, ст. 599 ЦК України). Така позиція викладена в п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Також, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 20.01.11 у справі № 10/25, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, в даній цивільній справі Позивачем предявлено, в тому числі, позовну вимогу про стягнення курсової різниці, а не суми в порядку ст. 625 ЦК України. При цьому, Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство України не передбачає можливості стягнення курсової різниці після винесення судового рішення про стягнення з позичальника заборгованості у звязку зі зміною курсу валюти. При цьому, позовна заява ПАТ «[PERSON] Ворота» не містить жодного правового обґрунтування даної позовної вимоги. За таких обставин Суд не вбачає правових підстав для стягнення з Відповідача курсової різниці за тілом кредиту в сумі 57 417,885 грн. та за відсотками 16 245,29 грн., а, відтак, в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відтак, проаналізувавши матеріали справи, положення Договору № 02/55Ф про надання споживчого кредиту від 18.12.2006 р., враховуючи вимоги чинного законодавства України, Суд дійшов висновку про те, що вимоги Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості за Договором № 02/55Ф про надання споживчого кредиту від 18.12.2006 р. є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 142 112,50 грн., з яких: 49 423,21 грн. заборгованість за відсотками за період з 18.10.2011 р. по 21.04.2015 р.; 7411,30 грн. заборгованість за комісією; 85 277,99 грн. пеня. Згідно з частиною 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищезазначене, Суд дійшов висновку про необхідність стягнення з Відповідача на користь Державного бюджету витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 421,12 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 524, 526, 527 ч.1, 530, 546 ч.1, 611, 612, 615, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч.1, 197 ЦПК України,

Outcome: partial