Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з зазначеною позовною заявою до [PERSON], вимоги якої в подальшому неодноразово уточнювало, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 135073,96 грн., судовий збір у розмірі 2026,11 грн., а також витрати за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 114,70 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем і відповідачем 10.07.2012р.р. був укладений кредитний договір № R53113293985В на суму 50000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.07.2015р. Відповідно до умов зазначеного договору ПАТ «ВТБ Банк» надав, а [PERSON] отримав кредит в сумі 50000,00 грн. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 19.05.2016р. перед позивачем виникла заборгованість, яка складає загальну суму по кредиту, процентам, комісії, пені, 3 % річних, інфляційних нарахувань 135073,96 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній ухиляється від добровільного погашення заборгованості. Представник позивача в судове засідання не зявилася, але надала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач та його представник про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, однак до суду не зявилися, клопотання про розгляд справи у їх відсутність не подавали, про причини неявки суд не повідомляли. У звязку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобовязального права, пов'язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов'язків по поверненню кредитних коштів кредитору, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між ПАТ «ВТБ Банк» (т. 1 а.с. 30-31, 32, 33-60, 61-62, т. 2 а.с. 105, 107, 108, 109-129, 130-139, 140-141) та [PERSON] (т. 1 а.с. 5-8, 9) 10 липня 2012 року був укладений кредитний договір № R53113293985В на підставі якого позивач надав строковий кредит у сумі 50000,00 грн. зі сплатою 27 % річних з кінцевим терміном повернення 10.07.2015р. (т. 1 а.с. 19-22, т. 2 а.с. 95-98), відповідно до якого Кредитор зобовязався передати обумовлену договором суму та надав її Позичальнику, а Позичальник отримав обумовлену договором суму грошей та зобовязався повернути одержану суму кредиту та своєчасно сплачувати відсотки за користування ним. 10 липня 2012 року між позивачем\~\~та відповідачем був укладений договір банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів № 980969, згідно якого банк відкрив відповідачу поточний рахунок, операції з яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів (т. 1 а.с. 25, т. 2 а.с. 101). Крім цього, відповідач ознайомлений із умовами надання кредиту, про що свідчить його підпис (т. 2 а.с. 4). Пунктом 7.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення виконання зобовязань, включаючи день погашення. Позивачем згідно меморіальному ордеру № 33007 від 10.07.2012р. було здійснено перерахування коштів відповідачу на його картковий рахунок № 26255001059453 суми кредиту в розмірі 50000,00 грн. (т. 1 а.с. 24, т. 2 а.с. 100). Також, виконання позивачем своїх зобовязань по вищевказаному договору про надання кредиту підтверджується виписками з особового рахунку за період 10.07.2012р. по 25.04.2013р. (т. 1 а.с. 11-15). Факт отримання грошових коштів відповідачем не оспорювався, про що свідчить заява про скасування заочного рішення, в якій [PERSON] нічого не вказує про неотримання кредитних коштів (т. 2 а.с. 2-3). Згідно з Графіком повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг, який підписаний сторонами та є невід'ємною частиною кредитного договору № R53113293985В від 10.07.2012р. позивач погодився повертати проценти та кредит згідно зазначеного графіку(т. 1 а.с. 23, т. 2 а.с. 4, 99).\~ Відповідачем по справі надано суду квитанції про перерахування коштів в рахунок оплати заборгованості по кредитному договору № R53113293985В від 10.07.2012р. (т. 2 а.с. 10-15). В порушення умов договору по надання кредиту відповідач взяті на себе зобовязання не виконував, внаслідок чого в нього виникла заборгованість перед позивачем, яка, згідно розрахунків, наданих позивачем, станом на 19.05.2016р. з урахуванням заборгованості за кредитом, простроченому кредиту, інфляційних витрат, 3% річних, процентам, комісії, пені склала загальну суму 135073,96 грн. (т. 2 а.с. 196, 197, 198, 199). Згідно претензії № 414/2300-2 від 13.03.2013р. відповідач повідомлявся про необхідність погашення заборгованості за договором кредиту (т. 1 а.с. 26-27, т. 2 а.с. 102-103), яка отримана відповідачем, що підтверджується повідомленням про вручення відповідачу претензії (т. 2 а.с. 106). Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимогою закону. В силу ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України по кредитному договору банк чи інший фінансовий заклад зобов'язані видати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит, та сплатити проценти. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивачем був наданий кредит в розмірі та на умовах, передбачених кредитним договором, однак, відповідач всупереч вимогам чинного законодавства та умов кредитного договору належним чином свої зобовязання по поверненню чергової частки кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом не виконував та не здійснював повернення кредиту та сплати відсотків у повному обсязі у встановлені кредитним договором строки. Ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки про них зазначено в позовній заяві та вони не спростовані відповідачем. У звязку з неповерненням чергової частини кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України банк має право вимагати дострокове повернення частини кредиту, яка залишалася, та сплатити відсотків, належних йому. Відповідно до розяснень, що надані у п. 18 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спрів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що за змістом ст. 552, ч. 2 ст. 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором із урахуванням 3 % річних від простроченої суми, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, у зв'язку з чим суд вважає зазначені вимоги позивача доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Як установлено судом, пунктом 7.1. кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення виконання зобовязань, включаючи день погашення. Судом не встановлено, що відповідач не виконав зобов'язання в повному обсязі по поверненню кредиту внаслідок випадку або непереборної сили, тому він має сплатити штрафні санкції за кредитом. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, правильність якого перевірена судом, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на 19.05.2016р. становить 135073,96 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 25903,30 грн., заборгованість за відсотками 420,41 грн., заборгованість прострочена за відсотками 16937,40 грн., заборгованість з пені 72051,80 грн., сума 3 % річних від прострочених платежів з повернення кредиту та процентів 2182,54 грн., сума інфляційних нарахувань за несвоєчасне повернення кредиту, процентів та комісії 17578,51 грн. (т. 2 а.с. 41, 42, 43, 44, 196, 197, 198, 199). Доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, щодо неправильності складеного банком розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідачем до суду не надано, інший розрахунок заборгованості на іншу дату за укладеним між сторонами по справі договором, суду також не надано, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову ПАТ «ВТБ БАНК» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом на загальну суму 135073,96 грн. Суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат підлягають частковому задоволенню, оскільки судовий збір за подання заяви про забезпечення позову повернутий ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 07.11.2013р. (т. 1 а.с. 96). На підставі ст. ст. 525, 526, 527, 530, 549, 550, 625, 1049, 1050, 1054\~ЦК України,

Outcome: partial