Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 12660,12 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON], з метою отримання кредитних послуг, звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» та підписав Заяву №б/н від 17.12.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 32,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір. Позивач свій обовязок по кредитному договору щодо надання відповідачу кредиту виконав. Однак, відповідач не виконує належним чином взятих на себе зобов'язань, а тому станом на 31.03.2016 року виникла\~ заборгованість у розмірі 12660,12 грн., з яких: заборгованість за\~ кредитом 5573,54 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 5266,16 грн., заборгованість за пенею та комісією 741,37 грн.,\~ штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 579,05 грн., в силу чого позивач змушений звернутись до суду та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.12.2012 року у розмірі 12660,12 грн. Представник позивача в судове засідання, призначене на 15.09.2016р. не зявився, однак 24.06.2016р. звернувся до суду з клопотанням, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд розгляд справи провести за його відсутності та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання, призначене на 25.07.2016р. не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача (м. Вінниця, вул. Москаленка, 25), однак конверт з повісткою про виклик в судове засідання повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання». В судове засідання, призначене на 15.09.2016р. відповідач не зявився повторно, конверт з повісткою про виклик в судове засідання повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання», що розцінюється судом, як належне повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. 17.12.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого, банк зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 32,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Зі змісту Анкети-Заяви позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 17.12.2012 року вбачається, що позичальник [PERSON] ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку; він згоден, що ця Анкета-Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Вказані письмові документи містять усі істотні умови договору про надання фінансових послуг, передбачені ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому в силу положень ст. 638 ЦК України даний договір вважається укладеним. Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невідємних частин Договору. Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 17.12.2012р., станом на 24.09.2014р. розмір відсоткової ставки за користування кредитом становить 32,4 % на рік, а з 01.04.2015р. відсоткову ставку за користування кредитом збільшено з 32,4% до 42 % на рік, які нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом. При укладенні вищевказаного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. На виконання вимог договору, 24.09.2014 року банк надав [PERSON] кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 32,4 % на рік, а з 01.04.2015р. відсоткову ставку за користування кредитом збільшено з 32,4 % до 42 % на рік, які нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта [PERSON] Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором б/н від 17.12.2012р., [PERSON], користуючись кредитними коштами починаючи з 24.09.2014р., зобовязання щодо їх повернення не виконував. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем умов договору щодо повернення кредитних коштів та беручи до уваги розрахунок заборгованості за договором №б/н від 17.12.2012 року, суд дійшов висновку, що заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 31.03.2016 року складає 11418,75 грн., з яких: 5573,54 грн. - заборгованість за кредитом, 5266,16 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом та 579,05 грн. штраф (процентна складова). Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 741,37 грн. заборгованості за пенею та комісією, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 546 ЦК України та ст. 549 ЦК України, виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові уразі порушення зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Разом з тим, комісія в розумінні Умов та правил надання банківських послуг є винагорода, яка сплачується позичальником на користь банку за надані останнім послуги повязані з обслуговуванням клієнта. Таким чином, пеня, як вид забезпечення виконання зобовязання та комісія, як винагорода за надані послуги, не є тотожними поняттями, оскільки відрізняються за своєю правовою природою. Однак, позивачем в позовній заяві, зокрема в прохальній її частині, вимагається до стягнення з відповідача 741,37 грн. заборгованості за пенею та комісією. При цьому, позивачем не розмежовано, який саме розмір пені вимагається ним до стягнення та за який саме період він виник, а також не зазначено яка сума комісії нарахована позивачем та за які саме послуги банку. При цьому, в судове засідання представник позивача не зявився, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутність, що позбавляє можливості суд зясувати зазначені вище обставини в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 741,37 грн. заборгованості за пенею та комісією задоволенню не підлягають у звязку з їх недоведеністю. Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення 500 грн. штрафу згідно п.2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг у фіксованому розмірі, також задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ч. 2\~\~ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а тому не може визначатися у твердому вибірковому розмірі та відповідно стягненню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на вказане, суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення 5573,54 грн. забргованості за кредитом, 5266,16 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом та 579,05 грн. штрафу (процентна складова) обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню. В решті позовних вимог слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1242,88 грн. витрат повязаних зі сплатою судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial