Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до відповідачів, про стягнення заборгованості зазначивши, що 14.02.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем по справі [PERSON] було укладено кредитний договір № CVBHA800000642, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 10226,95 доларів США терміном до 13.02.2013 року, із сплатою відсотків за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14.02.2008 року між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договори поруки по яких поручителі поручилися перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідач [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 12.02.2016 р. утворилась заборгованість в розмірі 33811,30 доларів США, яка складається із 6728,59 доларів США - заборгованість за кредитом, 797,81 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1963,52 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 22702.19 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 9,59 доларів США - штраф (фіксована частина), 1609,61 доларів США - штраф (процентна складова). Позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 33811,30 доларів США, що за курсом 26,08 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.02.2016 року складає 881798,74 грн. за кредитним договором №CVBHA800000642 та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позові обставини не погоджуючись із пропуском банком строку позовної давності. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилась. Представник цього відповідача [PERSON] в судовому засіданні обставини щодо отримання відповідачем [PERSON] позики, її оплати та зарахування в рахунок позики заставного майна та обставини щодо поруки не заперечив але позовні вимоги не визнав, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності. Своєю письмовою заявою просив застосувати ці строки та відмовити в позові. При цьому представник відповідача в заяві посилався на те, що згідно укладеного договору затримання сплати позичальником місячної частини кредиту та процентів є подією дефолту, яка позичальником повинна бути усунута, а у випадку її не усунення протягом одного місяця тобто не сплати простроченої заборгованості то наступає обов'язок негайного повернення всієї суми кредиту і інших грошей за договором в повному обсязі. Таким чином строк позовної давності слід відраховувати з часу невиконання обов'язку дострокового повернення кредиту, а не з часу настання строку виконання зобов'язання по поверненню кредиту, який зазначений в договорі. На думку позивача в особі представника подія дефолту настала 10 травня 2009 року, а відповідно строк позовної давності закінчився 10 травня 2014 року. Позивач же звернувся до суду з позовом в лютому місяці 2016 року тобто за межами позовної давності, що свідчить про необхідність відмови в позові. Як на правомірність своєї заяви про застосування строку позовної давності, відповідач також послався на правову позицію постанови Верховного Суду України у справі № 6-249цс15, щодо того, що у випадку якщо у кредитному договорі передбачена можливість вимоги банку дострокового повернення всіх кредитних грошових коштів внаслідок порушення кредитного зобов'язання, то в момент настання відповідних порушень банк набуває право звертатися до суду з позовом про повернення всієї суми заборгованості і відповідно змінюється строк виконання кредитного зобов'язання в повному обсязі. Інші відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з'являлися жодного разу хоча судом викликались, внаслідок чого суд, за погодженням із сторонами, вважав за можливе розглядати справу без участі вказаних відповідачів, на підставі наявних доказів, вважаючи можливим не порушення прав і законних інтересів вказаних відповідачів. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено, що 14.02.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем по справі [PERSON] було укладено кредитний договір № CVBHA800000642, предметом якого, згідно ст..2.1 договору, був обов'язок Банку надати Позичальнику кредит в розмірі 10226,95 доларів США, та на умовах встановлених у цьому договорі, а Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. ПАТ КБ «ПриватБанк» умови договору виконав, видавши відповідачу домовлений кредит, що в суді не піддавалося сумніву. Відповідач покладені на неї зобов'язання не виконувала так як станом на 12.02.2016 року існувала заборгованість в розмірі 33811,30 доларів США, яка складається із 6728,59 доларів США - заборгованість за кредитом, 797,81 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1963,52 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 22702.19 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 9,59 доларів США - штраф (фіксована частина), 1609,61 доларів США - штраф (процентна складова). Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Статтею 530 Цивільного кодексу України, визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів. Таким чином існування заборгованості по кредитному договору, позивачем доведено в суді належними і допустимими доказами в т.ч. договором кредиту від 14.02.2008 року та розрахунком заборгованості за кредитним договором, який складено з урахуванням вартості предмета застави по договору зазначеного в ст.16.7 договору. Розмір наявної заборгованості, відповідач в особі свого представника не оспорювала, а заперечувала проти позовних вимог виключно з мотивів пропуску строку позовної давності та просила застосувати наслідки пропущення позивачем цього строку. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, ініційоване відповідачем по справі, суд виходить з наступного. Позовна давність у відповідності до положень ст..256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється у три роки. Однак згідно ст.259 ЦК України ця позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін, яка має бути виражена в договорі укладеному в письмовій формі. Згідно статті 13.11.договору кредиту від 14.02.2008 року, сторони встановили, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки становить 5 років. Статтею 5.2.4 кредитного договору визначено обов'язок позичальника погасити кредит в порядку, в сумах і в строки, що передбачені статтями 11.2.6 та 16.1.5 Договору Із статті 11.2.6 договору вбачається, що якщо протягом строку встановленого у статті 11.2.5 позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов'язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користуванням кредитом, виконати усі інші грошові зобов'язання за договором в повному обсязі, а банк за своїм вибором може за своїм вибором розірвати договір в односторонньому чи судовому порядку, звернути стягнення на предмет застави або застосувати будь-який інший спосіб захисту своїх прав дозволений законодавством України. Для цілей укладеного кредитного договору, подія дефолту пов'язується, згідно п.1 ст.11.1 договору із затриманням сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць. При цьому, у разі настання такої події, як зазначено в статті 11.2.1 договору, банк надає позичальнику письмове «повідомлення про дефолт» та реєструє у Державному Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У «повідомленні про дефолт», окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань за договором. Аналізуючи вказані положення договору кредиту та правовідносини, що відповідають встановленим обставинам, суд знаходить, що передбачений статтею 5.2.4 кредитного договору обов'язок позичальника погасити кредит в порядку, в сумах і в строки, що передбачені статтею 11.2.6 договору, не настав в силу не реалізації банком свого права використання наслідків настання події дефолту, оскільки банк не направляв відповідачу повідомлення про дефолт передбачене статтею 11.2.1 договору. Відсутність такого повідомлення свідчить про відсутність у позичальника-боржника обов'язку негайного, протягом 30 календарних днів, повернення кредиту, тобто обов'язку передбаченого статтею 11.2.6 договору. Крім того відсутність «повідомлення про дефолт», а відповідно і відсутність зазначеного обов'язку у позичальника, свідчить про інший порядок погашення кредиту, який визначений статтею 5.2.4 кредитного договору, а саме в порядку, в сумах і в строки передбачених статтею 16.1.5 договору. За вказаною статтею договору, сторони визначили, що кредит має бути погашений до 13.02.2013 року. Таким чином, пов'язуючи початок перебігу строку позовної давності із подією дефолту, відповідач не врахував, що така подія не настала через відсутність письмового повідомлення про дефолт, а відповідно строк позовної давності слід обчислювати починаючи від дати погашення кредиту, тобто від 13.02.2013 року. З урахуванням визначеного стронами в договорі строку позовної давності - 5 років та враховуючи, що позов подано до суду 29.02.2016 року, суд знаходить, що строк позовної давності не пройшов і сума заборгованості по кредиту підлягає стягненню із боржника - відповідача по справі [PERSON]. При цьому посилання представника відповідача [PERSON], у заяві про застосування позовної давності по кредитному договору, на Постанову Верховного Суду України по справі № 6-249цс15, щодо зміни строку виконання кредитного зобов'язання в повному обсязі, на думку суду, є помилковим, оскільки вказана правова позиція стосується зобов'язань строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, що передбачено ч.5 ст.261 ЦК України і в такому випадку перебіг позовної давності починається від дня коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. В даному ж випадку строк виконання зобов'язання визначений конкретним днем, який і свідчить про початок перебігу строку позовної давності, що встановлено в ч.1 ст.261 ЦК України. В забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язапнь за кредитним договором між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки по яких поручителі поручилися перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями 629 і 638 ч.1 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору і є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Зважаючи на вказане, суд знаходить, що відповідачі, які укладали договори поруки, повинні нести солідарну відповідальність за невиконання умов укладеного кредитного договору, що і було передбачено в укладених ними договорах. Виходячи з цього суд знаходить, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на вимогах чинного цивільного законодавства України та діючих договірних відносинах між сторонами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, із відповідним розподілом судових витрат у відповідності до вимог ст..88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 256, 257, 261, 526, 530, 554, 611, 626, 627, 629, 631, 638, 1050 ЦК України,

Outcome: approved