Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором №12К від 24.01.2006 на предмет іпотеки - належні відповідачу нежитлові приміщення №№1,2,3,3а, загальною площею 290,8 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 25.01.2006) з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, за змістом якої заявлені вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, просив розглядати даний спір у відсутності представника позивача та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явилася, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялася у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію заочного рішення для забезпечення можливості подання заяви про його перегляд. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, зокрема, договори, копії яких містяться в матеріалах справи, надані суду позивачем на обґрунтування позовних вимог, та розрахунок розміру заборгованості, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини. Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, в даному випадку - кредитного договору №12К від 24.01.2006 з додатками і додатковими угодами (а.с.13-18), договору іпотеки від 25.01.2006 зі змінами (а.с.19-22). Так, 24.01.2006 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №12к. Відповідно до умов даного договору (зі змінами відповідно до додатків та додаткової угоди), ЗАТ КБ «Приватбанк» надав позичальнику [PERSON] на строк до 23.01.2011 року кредитні кошти у розмірі 250000,00 доларів США для придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 17% річних та сплатою пені в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення виконання зобов'язання (а.с.13-18). З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором 25.01.2006 ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №Д 25 від 25.01.2006, відповідно до якого (зі змінами від 26.12.2007 року) відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно - нежитлові приміщення №№1,2,3,3а загальною площею 290,8 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS], та належать [PERSON] на праві приватної власності. Проте, свої зобов'язання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконувала та станом на 15.10.2013 року її заборгованість за цим кредитним договором становить 115548,61 доларів США, що по курсу НБУ на день проведення розрахунку становить 923233,39 грн., з яких основний борг - 113935,35 долари США, заборгованість за відсотками за кредитом 1606,73 доларів США, пеня - 6,53 долари США (а.с.4-7). Зазначена обставина нічим не спростована. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У зв'язку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, позивач повідомляв відповідача листом-вимогою №30.1.0.0/2-842 від 31.08.2013 про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання, яка залишена без задоволення та без відповіді (а.с.8-12). Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд вважає, що внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобов'язань щодо сплати кредиту, згідно п.17.8.1 договору іпотеки позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статей 33 та 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст. 38 цього Закону. Згідно п.23, 24 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України. Позивач пропонує звернути стягнення шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу на підставі рішення суду, що відповідає вимогам чинного законодавства, а тому вказаний спосіб слід застосувати при вирішенні спору в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, задовольнивши позов у цій частині частково - дозволивши укладати договір купівлі-продажу, без зазначення такої форми укладення, як будь-яким способом, оскільки чітка процедура укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна визначена законодавством. Враховуючи вимоги ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», суд зазначає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) під час проведення виконавчих дій щодо реалізації майна, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 8, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 11, 14, 15, 16, 526, 530, 589-592, 610-612, 1049-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 33-39 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial