Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.05.2005 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та [PERSON] укладено кредитний договір № 1521 з додатковими угодами до нього, за яким останньому наданий кредит на споживчі потреби в розмірі 90 000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами з розрахунку 19,5 % на рік з кінцевим терміном повернення 25.05.2011 р. В забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, укладено договір поруки № 964 від 25.05.2005 р. з [PERSON], відповідно до умов якого останній поручався перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання відповідачем усіх його зобов'язань за кредитним договором та додатковими договорами до нього. Зобов'язання передбачені кредитним договором відповідач [PERSON] належним чином не виконав, а тому станом на 20.05.2011 р. заборгованість останнього перед банком становить 7 895,83 грн. з яких: пеня за порушення строку повернення кредиту - 5 110,80 грн., три відсотки річних - 981,71 грн., інфляційні нарахування - 1 803,32 грн. На підставі наведеного, просить суд, стягнути солідарно з відповідачів в користь позивача кредитну заборгованість в розмірі - 7 895,83 грн. та понесені судові витрати в справі. Представник позивача Поперецький О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, суду пояснив, що сплата [PERSON] 25.10.2013 року боргу перервала позовну давність в даному випадку. Просив суд, позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково на суму 695,17 грн. з підстав, наведених у письмових запереченнях. Зазначив, що банком пропущено строки звернення до суду із частиною позовних вимог, а порука [PERSON] припинена на підставі ст..559 ЦК України. Просив суд позов задовольнити частково. В судове засідання представник відповідач [PERSON] не з'явився по невідомим суду причинам, хоч був повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності відповідача [PERSON] по наявним у справі доказам. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В ст. 1048 ЦК України, передбачено право позикодаваця на одержанння від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, 25.05.2005 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] укладено кредитний договір № 1521 (далі - кредитний договір), за яким останньому наданий кредит на споживчі потреби в розмірі 90 000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами з розрахунку 19,5 % на рік з кінцевим терміном повернення 25.05.2010 р. (а.с.17-18). 25.12.2009 року між сторонами укладено додатковий договір №1 до кредитного договору, за умовами якого збільшено строк погашення кредитну до 24.05.2011 року на встановлено новий графік погашення кредиту (а.с.49). Згідно п.п. 3.3.6. кредитного договору позичальник зобов'язаний відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов'язаннях, що випливають з цього договору (а.с. 4). Відповідно п. 4.1.1. кредитного договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення (а.с. 4). Згідно п. 3.2.1 кредитного договору банк має право дострокового стягнути кредит, нараховані відсотки та інші платежі, що підлягають сплаті, у разі порушення позичальником умов договору (а.с. 17 зворот). З метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитній угоді 25.05.2005 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладений договір поруки за № 964, за умовами якого останній зобов'язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором (а.с. 15-16). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого утворилася заборгованість. 25.10.2013 року [PERSON] повністю погасив борг по тілу кредиту та відсоткам (а.с.14 зворот). Станом на 20.05.2014 року заборгованість останнього перед банком становить 7 895,83 грн. з яких: пеня за порушення строку повернення кредиту - 5 110,80 грн., три відсотки річних - 981,71 грн., інфляційні нарахування - 1 803,32 грн. (а.с.6-13). Отже, відповідач [PERSON] істотно порушив вимоги ст. ст. 526, 527, 530, 536, 549, 550, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, умови кредитного договору, в зв'язку з чим утворилась заборгованість. Визначаючи розмір вимог банку, що підлягають до задоволення, суд виходить з наступного. Щодо позовних вимог про солідарне стягнення зазначеної суми боргу з відповідача [PERSON], то суд вважає такі вимоги безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно ч.1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Аналогічні положення відображенні у розділі 4 договору поруки (а.с.15 зворот). Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 22 Постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Оскільки, в даному випадку, шляхом укладення додаткової угоди №1 до кредитного договору відбулося збільшення строку кредитування за кредитним договором до 24.05.2011 року, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди відповідача [PERSON], як поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, то, на думку суду, порука [PERSON] підлягає припиненню в силу вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України. Позивачем не надано суду жодних інших доказів того, що між банком та [PERSON], як поручителем, було досягнуто згоди на зміну умов кредитного договору, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя. Крім того, як роз?яснив Пленум Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ у п.24 своєї Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Оскільки, в даному випадку строк настання виконання основного зобов'язання згідно умов кредитного договору встановлений до 24.05.2011 року, а в договорі поруки не встановлено строк дії правочину, то строк дії поруки [PERSON] збігається із строком дії основного зобов'язання по кредитному договору. Таким чином, у відповідності до вимог ст.559 ЦК України, позивач повинен був пред'явити вимоги про погашення боргу [PERSON] за кредитним договором до відповідача [PERSON] до 24.10.2011 року включно. Вказаний строк в даному випадку позивачем не дотримано. За таких обставин, на думку суду, порука [PERSON] припинилася на підставі ч.1, 4 ст.559 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу за кредитним договором слід відмовити за безпідставністю, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості є підставними лише щодо відповідача [PERSON] Проте, суму боргу, вказана банком у позовній заяві, підлягає до стягнення з [PERSON] лише частково. За змістом ст.257, ч.2 ст.258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а спеціальна позовна давність в один рік встановлюється до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] в своїх додаткових письмових поясненнях заявив клопотання про застосування строків позовної давності і просив суд відмовити в позові в частині вимог банку щодо пені та трьох відсотків річних, інфляційних втрат, що заявлені поза межами строку позовної давності та визнав борг в межах строків позовної давності на загальну суму в розмірі 695,17 грн. (а.с.55). Заперечуючи проти цієї обставини, представник позивача вказав, що відповідач [PERSON], сплативши 25.10.2013 року борг по тілу кредиту та відсоткам, у відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України вчинив дії щодо переривання перебігу позовної давності щодо всіх вимог банку. Згідно з правової позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Дана постанова Верховного Суду України згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах. Роз'яснення застосування ст.264 ЦК України щодо переривання терміну позовної давності щодо різних вимог кредитора в контексті спірних правовідносин надано у постанові №10 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова Пленуму ВГСУ). На підставі ч.8 ст.8 ЦПК України суд вважає за можливим застосувати роз'яснення, викладені у Постанові Пленуму ВГСУ. Зокрема, за змістом п.п.4.4.1. Постанови Пленуму ВГСУ, визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності. Отже, в врахуванням вищезазначених правових позицій, суд вважає, що сплата відповідачем [PERSON] 25.10.2013 року основного боргу та відсотків не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за вимогами банку щодо стягнення пені, трьох відсотків річних, інфляційних нарахувань. Тому суд приходить до висновку про необхідність застосування строків позовної давності щодо кожного періодичного платежу окремо, так як представником позивача не наведено суду підстав для поновлення банку строку для звернення до суду із позовними вимогами. В даному випадку позивач звернувся до суду із даним позовом 21.05.2014 року (а.с.2), а тому строк позовної давності щодо вимог банку про стягнення пені починається з 21.05.2013 року, а щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань - з 21.05.2011 року. Отже, з врахуванням наведених у розрахунках банку періодичних платежів (а.с.8-10), вимоги позивача щодо стягнення пені у розмірі 5110,80 грн. не підлягають до задоволення, так як вони пред'явлені поза межами річного строку позовної давності. Вимоги банку щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань з врахуванням визначеного ст..257 ЦК України строку, підлягають до задоволення частково на суми 683 грн. 81 коп. та 11 грн. 36 коп. відповідно (а.с. 11-13). Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача [PERSON] на користь банку 695,17 грн., а також судового збору на суму 21,43 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial