Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 00011 від 16 березня 2010 року у розмірі 1 575 621,48 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно кредитного договору [PERSON], було видано кредит у розмірі 800 000,00 гривень із сплатою 28 % річних з кінцевим терміном повернення 15 березня 2015 року, в забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] 16 березня 2010 року було укладено Договір поруки № 00011. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Надавши [PERSON] кредитні кошти банк виконав взяті на себе зобов'язання, натомість, [PERSON] не виконує зобов'язання по кредитному договору, на вимоги погашення простроченої заборгованості не реагує. Такі дії [PERSON] порушують умови кредитного договору та вимоги ст.ст. 509, 526, 530, 533, 536, 546, 549, 610, 612, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України. В зв'язку із чим позивач просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість за кредитним договором та нараховану за прострочення погашення тіла кредиту та відсотків за кредитом пеню. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, дав пояснення аналогічні змісту позову, вважає такий повністю підставним та обґрунтованим, а тому просить його задоволити. [PERSON] проти позову заперечила та подала зустрічний позов із залученням до справи третіх осіб: [PERSON] та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Марко Ларису Володимирівну. [PERSON] вважає позовні вимоги банку безпідставними з огляду на порушення останнім при видачі споживчого кредиту вимог чинного законодавства про захист прав споживачів, внаслідок чого, укладений 16 березня 2010 року між нею та банком Кредитний договір № 00011 є недійсними, а все отримане у цих правовідносинах підлягає двосторонньому поверненню. Відсутність у кредитному договорі достовірної та повної інформації про умови споживчого кредитування, сукупну вартість кредиту, реальну відсоткову ставку свідчить про замовчування банком реальних умов кредитування, що вплинуло на її волевиявлення при укладенні кредитного договору та згідно ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є нечесною підприємницькою діяльністю, оскільки, вводить в оману споживача банківських послуг, а згідно ст. 230 ЦК України - є обманом. При визнанні кредитного договору недійсним, в силу ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсними є й укладені на виконання його умов договори забезпечення. Також, [PERSON] вважає, що недійсність оспорюваних правочинів дає їй право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000,00 гривень. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку є безпідставними, тому не підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 березня 2010 року між Акціонерним комерційним банком «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 00011 строком дії до 15 березня 2015 року, за яким [PERSON] отримала від банку споживчий кредит в розмірі 800 000,00 гривень під 28 % річних. 16 березня 2010 року для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] укладено договір поруки, а 18 березня 2010 року з цією ж метою між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В. за реєстровим № 233. Зобов'язання за кредитним договором [PERSON] виконувала до 30 грудня 2013 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними документами. [PERSON] стверджує, що заборгованість по кредиту спричинена зниженням доходів її господарської діяльності в три рази та підтверджує це податковою звітністю за 2011 - 2013 роки. З огляду на п. 1.1 кредитного договору та норми ч. 1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції від 17 грудня 2009 року, що діяла на дату укладення спірного договору (надалі - Закон), цей договір є договором споживчого кредиту, оскільки надавався для споживчих потреб. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про національний банк України» від 20 травня 1999 року (зі змінами і доповненнями), Національний банк встановлює для банків правила проведення банківський операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна. Відповідно до п. 4 ст. 7 ЗУ «Про Національний банк України», ст. ст. 47, 49, 56 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», з метою захисту споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобіганню завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації, Постановою НБУ від 10 травня 20107 року № 168 затверджено «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Постанова НБУ), згідно п. 2.1 якої, банк зобов'язаний перед укладенням кредитного договору повідомити споживачу в письмовій формі умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно п. 2.2 Постанови НБУ, інформація про платежі споживача надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку: зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо. [PERSON] стверджує, що банком не було дотримано ці вимоги закону, її не повідомляли про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги із зазначенням бази їх розрахунку: суми наданого кредиту, суми непогашеного кредиту, фіксованої суми щомісячного платежу, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відсутність цієї інформації зумовила помилкову оцінку нею собівартості кредитних коштів та безпосередньо вплинула на її волевиявлення. ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року (зі змінами і доповненнями), зобов'язує банк мати підрозділ, функціями якого є надання кредитів та управління операціями, пов'язаними з кредитуванням. п. 2.5. Постанови НБУ покладає на банки обов'язок розробки форми (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачеві достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. п. 2.4 Постанови НБУ зобов'язує банки отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Всупереч ст. ст. 10, 58, 60 ЦПК України, банком не подано суду належного доказу ознайомлення [PERSON] із умовами кредитування перед укладанням спірного договору. Судом встановлено, що невід'ємною частиною кредитного договору є Додаток № 1 «Орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту», який [PERSON] отримала після підписання кредитного договору, і який за формою і змістом не відповідає ні переддоговірному письмовому повідомленню споживача про умови споживчого кредитування, встановленого ст. 2 Постанови НБУ, ні обов'язковим договірним умовам щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору, ні вимогам оформлення графіку платежів по кредиту, встановлених ст. 3 Постанови НБУ. Судом встановлено, що «Орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту» складено з порушенням п. 3.3. Постанови НБУ, оскільки, в ньому відсутня інформація про розмір реальної процентної ставки, а детальний розпис сукупної вартості кредиту є помилковим, що підтверджує твердження [PERSON] про відсутність повідомлення їй при видачі споживчого кредиту передбаченої законодавством інформації про умови кредитування. Невідповідність вимогам закону Орієнтовного розрахунку сукупної вартості кредиту підтверджено Висновком № 16 експертного економічного дослідження від 20 квітня 2016 року судового експерта Перепелюк С.В., зокрема, експертом встановлено, що у Додатку № 1 банком вказана сума страхування предмету застави в розмірі 1 600,00 гривень щорічно та 8 133,33 за весь строк кредитування не відповідає умовам договору, згідно яких страхування предмету застави становить 3 448,00 гривень щорічно та 17 240,00 гривень за весь строк кредитування, також банком не вказані сплачені [PERSON] суми: 1 % комісії банку за видачу кредиту в розмірі 8 000,00 гривень, 200,00 гривень за реєстрацію застави, 2 150,00 гривень за нотаріальні послуги, 1 350,00 гривень за послуги з експертної оцінки нерухомого майна. Саме ці витрати [PERSON] складають оплату супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань, які сплачені нею в користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства та умовами кредитного договору і саме ці витрати є обов'язковими складовими при розрахунку сукупної вартості кредиту за зазначеною п. 3.3 Постанови НБУ формулою та безпосередньо впливають на визначення абсолютного значення подорожчання кредиту і реальної відсоткової ставки за ним. Неврахування банком цих витрат [PERSON] призвело до повідомлення їй невірного розміру сукупної вартості кредиту. Судом встановлено, що згідно п. 2.1 кредитного договору, [PERSON] зобов'язана повертати кредит за наведеним у Додатку № 1 графіком, тобто графік платежів по кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору оформлений банком одним документом - «Орієнтовним розрахунком сукупної вартості кредиту», який п. 2.1. Постанови НБУ банк зобов'язаний надавати перед укладенням споживчого кредиту. Така форма повідомлення банком [PERSON] обов'язкових складових споживчого кредитування порушує вимоги ст. ст. 2, 3 Постанови НБУ щодо надання інформації як перед укладенням кредитного договору про орієнтовну сукупну вартість кредиту, так й при укладенні кредитного договору по детальному розпису сукупної вартості кредиту. Ця форма повідомлення не відповідає вимогам п.п. 2.2 Постанови НБУ щодо надання інформації про варіанти погашення кредиту, яка має включати кількість платежів, їх періодичність та обсяги з обов'язковим зазначенням суми наданого кредиту, суми непогашеного кредиту, фіксованої суми щомісячних платежів. З огляду на таке, судом встановлено, що у кредитному договорі та додатку до нього відсутні відомості про реальну відсоткову ставку по кредиту, немає реального детального розпису загальної вартості кредиту та належно оформленого графіку його погашення, а також відсутній переддоговірний документ з орієнтовним розписом загальної вартості кредиту. Тобто, ці документи не містять передбаченої законом достовірної та повної інформації для споживача, а додаток надруковано нечитабельним розміром шрифту, що в сукупному порушує вимоги ст. 15 Закону щодо права споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити дані про основні властивості продукції, ціну (тариф), умови та правила придбання продукції, при цьому інформація щодо ціни має бути чіткою і простою для розуміння, а ціна повинна включати в себе всі податки та неподаткові обов'язкові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання. Такі дії банку ввели в оману [PERSON] щодо реальних умов кредитування, позбавили її можливості оцінити собівартість кредитних коштів до підписання кредитного договору, а в подальшому контролювати процес зменшення її заборгованості перед банком при сплаті щомісячних платежів. Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону, до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. При видачі [PERSON] споживчого кредиту банк включив до кредитного договору несправедливі положення, зокрема, судом встановлено, що загальна сума здійснених [PERSON] по кредиту платежів становить 609 712,19, з яких тіло кредиту погашено лише на 14 947,22 гривень, а сплачені 594 764,97 гривень - це відсотки за користування кредитними коштами, з яких 8 000,00 гривень - 1 % комісії за видачу кредиту, 200,00 гривень - оплата реєстрації застави, інше - щомісячні відсотки. Тобто сплачені [PERSON] відсотки у 40 разів перевищують суму погашення тіла кредиту. Такий дисбаланс у зарахуванні відсотків та тіла кредиту ставить в скрутне та несправедливе становище [PERSON] як споживача фінансових послуг банку. Відсутність у [PERSON] інформації про її платежі по кредиту з зазначенням суми наданого кредиту, суми непогашеного кредиту, фіксованої суми щомісячного платежу свідчить про недоступність для неї інформації про розподіл банком оплачених нею по кредиту сум, що безперечно порушує права споживача на отримання достовірної інформації при виконанні умов договору споживчого кредиту. Дисбаланс договірних прав та обов'язків за оспорюваним [PERSON] кредитним договором вбачається у п. 2.6 кредитного договору, який надає право банку в односторонньому порядку змінювати порядок погашення заборгованості, у п. 7.1 кредитного договору, згідно якого банк нараховує неустойку за кожний день прострочення в розмірі 56 % від суми простроченої заборгованості, відсутність у кредитному договорі детального розпису загальної вартості кредиту суперечить п. 4 ст. 11 Закону, п.п. 3.1 Постанови НБУ та позбавляє споживача інформації про реальні умови кредитування. Всупереч п.п 3.6 Постанови НБУ, який забороняє банкам встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, банк,

Outcome: partial