Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], у якому просило стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором DNT0AE00000147 від 03.03.2007р. у розмірі 5 318,06 доларів США. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 14 670,76 грн., однак останній порушує взяті на себе зобовязання щодо повернення кредитних коштів позивачу. Відповідачами надано суду відзив на позовну заяву, у якому вони посилаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого порушеного права, просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представником позивача всупереч вимогам ст.179 ЦПК України не надано суду відповідь на відзив. У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у звязку із порушенням його виконання. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обовязків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. 03.03.2007р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNТ0АЕ00000147, згідно умов п.7.1. якого позивач зобовязувався надати відповідачу кредитні кошти, шляхом надання готівкою через касу банку на строк з 03.03.2007р. по 03.03.2011р., у вигляді не поновлюваної кредитної лінії, у розмірі 11 342,77 доларів США на наступні цілі: купівлю автомобіля у сумі 10 400,00 доларів США, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2., а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 104,00 доларів США у момент надання кредиту, а також у розмірі 832, 00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та у розмірі 3328, 00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбаченому п.п.2.1.3., 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу відповідно до кредитного договору (а.с.15-17). Таким чином, за змістом предмету кредитного договору, Банк зобовязувався в межах чітко визначеної кредитним договором суми та строку, по мірі виникнення у клієнта потреби у позичкових коштах надати Позичальнику кошти або готівкою або шляхом перерахування їх на відкритий клієнту банківський рахунок. В якості забезпечення зобовязань позичальника за вказаним кредитним договором 03.03.2007р. між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобовязався перед банком відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що випливають з кредитного договору (а.с.18). Згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. У звязку з порушенням [PERSON] вищевказаних правових норм рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області № 22-ц/490/11431/12 від 28.11.2012р. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNТ0АЕ00000147 від 03.03.2007р. в розмірі 5 369,59 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом 5318,06 доларів США та заборгованості по процентам за користування кредитом 51,53 доларів США, звернуто стягнення на автомобіль Мегsedes Веnz, модель 280Е, 1995 року випуску, тип ТЗ: легковий-седан, № кузова/шасі: WIN-VDB1240281C151256, реєстраційний номер: АЕ 5133 ВН, який належить на праві власності [PERSON], шляхом продажу автомобіля Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк»від імені [PERSON] (а.с.40-42). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч.1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року, стосовно застосування положень частини третьої статті 267 ЦК України зазначено наступне. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Відповідачі у своїх запереченнях від 08.05.2018р. просять, зокрема, суд застосувати строки позовної давності. Враховуючи вищевикладене виходить, що для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи, що позивачу ще 18.11.2009р. було відомо про невиконання відповідачами своїх зобовязань за кредитним договором DNT0AE00000147 від 03.03.2007р., що підтверджується його зверненням до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет застави, які рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області 22-ц/490/11431/12 від 28.11.2012р. задоволені частково, суд доходить висновку, що позивач скористався своїм правом на звернення до суду з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу, а відтак перебіг строку звернення позивача до суду повинен обчислюватись з дати ухвалення рішення апеляційним судом, тобто з 28.11.2012р. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом 24.01.2018р. тоді, як строк звернення до суду за захистом свого порушеного права у останнього сплив 28.11.2015р., а також не надання суду доказів переривання відповідачами строків передбачених ст.257 ЦК України, суд доходить висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а відтак і про достатність правових підстав встановлених ст.267 ЦК України для відмови у задоволенні позовних вимог. За змістом ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed