Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач) звернулося у Шаргородський районний суд Вінницької області з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості. Посилаючись на невиконання відповідачем зобовязань за кредитним договором, позивач просить стягнути на свою користь з відповідача заборгованість у розмірі 46\~892,65 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.05.2015 складає 970\~208,95 грн за кредитним договором № VIS0GA00001705 від 26 листопада 2007 року та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявилася, проте її представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення прозову заперечив, посилаючись на те, що рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2012 року у справі №230/2345/12 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], співвідповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Шаргородської районної державної адміністрації про звернення стягнення, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIS0GA00001705 від 26.11.2007 у розмірі 35891,11 доларів США звернуто стягнення на будинок, розташований за адресою: Вінницька область, м. Шаргород, вул. Леніна, буд. 196, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки від 27 листопада 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк». Тому, на думку представника відповідача, задоволення позову у цій справі, означатиме про подвійне стягнення заборгованості за одним і тим же кредитним договором. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 26 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 22) та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIS0GA00001705 (далі кредитний договір) (а.с. 11-13). Згідно із пунктом 1.1. кредитного договору банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в пункті 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору. Пунктом 7.1. кредитного договору, в редакції додаткової угоди від 26 вересня 2012 року (а.с. 14) передбачалось, що банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 26 листопада 2007 року по 24 листопада 2017 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії кредиту у розмірі 31 368,87 доларів США (далі кредит) на наступні цілі: на споживчі потреби у сумі 20 000,00 доларів США, а також у розмірі 11 368,87 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених підпунктами 2.1.3., 2.2.7. цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,09% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.10. цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пунктом 6.2. цього договору. Періодом сплати вважати період з 25 по 30 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, починаючи з 26.09.2012, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 655,67 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагород, комісій. Пунктами 7.2. 7.4. кредитного договору встановлено, що для виконання цього договору банк відкриває позичальникові рахунок 29090055348932 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам. Кредит надається в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки. У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобовязаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Позивач виконав узяті на себе зобовязання, тобто надав кредит в розмірі та у строки, обумовлені кредитним договором та додатковою угодою до нього, що вбачається з ордеру розпорядження № 8 про видачу строкового кредиту від 27.11.2007 та заяви на видачу готівки № 8 від 27.11.2007 (а.с. 15, 16) та не заперечувалось у судовому засіданні представником відповідача. Водночас відповідач, зобовязання за кредитним договором виконувала неналежним чином, оскільки станом на 18 травня 2015 року її заборгованість по кредиту становила 46892,65 доларів США (з яких: 23\~327,97 дол. США заборгованість за кредитом; 4559,81 дол. США заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1076,40 дол. США заборгованість з комісії за користування кредитом; 15\~683,98 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 12,08 дол. США штраф (фіксована частина) та 2232,41 дол. США штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № VIS0GA00001705 від 26.11.2007 року (а.с. 4-9). Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилається виключно на наявність судового рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки будинок, яким забезпечувалося виконання зобовязань відповідача за кредитним договором, а отже за відсутності інших заперечень відповідача, доказуванню у цій справі підлягає обставина наявності зазначеного судового рішення та його перешкоджання, поданню позивачем цього позову. Отже, рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2012 року у справі № 230/2345/12 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], співвідповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Шаргородської районної державної адміністрації про звернення стягнення, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 вересня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIS0GA00001705 від 26.11.2007 у розмірі 35891,11 доларів США звернуто стягнення на будинок, розташований за адресою: Вінницька область, м. Шаргород, вул. Леніна, буд. 196, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки від 27 листопада 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк». Виселено [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: Вінницька область, м. Шаргород, вул. Леніна, буд. 196 зі зняттям з реєстраційного обліку у Шаргородському РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с. 52-60). Із зазначеного вище рішення також вбачається, що власником будинку, на який звернуто стягнення, є не відповідач у цій справі, а [PERSON], яка, забезпечуючи виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, передала в іпотеку свій житловий будинок. При цьому, відповідача у цій справі, рішення суду у справі № 230/2345/12 стосувалося лише в частині її виселення з іпотечного будинку (а.с. 52-56). Судом також установлено, що ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 березня 2015 року, яка набрала законної сили 23.03.2015 виконання зазначеного вище рішення відстрочено на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с. 61-63). Конституцією України у ст. 124 закріплено принцип, відповідно до якого юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ст. 16 ЦК України). Відповідно до статей 3 та 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 610 та ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Підпунктом 2.2.10. кредитного договору передбачено, що позичальник (відповідач) зобовязується при настанні випадків, передбачених пунктом 2.3.3. цього договору, достроково погасити заборгованість перед банком у повному обсязі. Згідно із підпунктом 2.3.3. кредитного договору при виникненні кожного з наступних подій, зокрема: порушення позичальником зобовязань, передбачених умовами цього договору, у т.ч. при порушенні цільового використання коштів або неможливості звернення стягнення на майно, заставлене з метою забезпечення виконання зобовязань за цим договором, з будь-якої причини (у т.ч. втрати, знищення, ушкодження або недосяжності предмета іпотеки для банку з будь-яких причин), банк, на власний розсуд має право, зокрема, змінити умови договору зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі (а.с. 11, 12). Отже, у цій справі мають місце обставини, передбачені кредитним договором, за наявності яких банк набув право вимагати від відповідача дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісій та відсотків за користування кредитом, виконання інших зобовязань за кредитним договором у повному обсязі, оскільки має місце порушення позичальником зобовязань, передбачених договором, в частині своєчасного погашення кредиту, окрім того, у звязку із введенням мораторію на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», неможливим для банку є звернення стягнення на майно, передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором. Таким чином, банк обрав інший, проте передбачений договором та законом спосіб захисту свого порушеного права шляхом стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. При цьому, ні Законом України «Про іпотеку», ні ЦК України банку не заборонено предявляти позов безпосередньо до позичальника про стягнення боргу за кредитним договором, за наявності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки спосіб захисту свого права належить саме позивачу. Отже, на переконання суду, позивач за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, натомість відповідач доказів, на підтвердження обставин, на які він посилається, заперечуючи проти позову, суду не подав. Таким чином, позовні вимогислід задовольнити повністю. Пунктом 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн (а.с.1), отже, оскільки позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір. Тому,

Outcome: approved