Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до умов кредитного договору б/н від 02.11.2010 відповідач отримала кредит в сумі 1600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та позивачем договір. Посилаючись на статті 526, 527, 530 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України позивач зазначає, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону і припиняються виконанням, проведеним належним чином. Відповідач зобов'язання належним чином не виконувала, тому станом на 31.03.2018 за нею утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 49080,55 грн., яка складається з наступного: 570,16 грн. - тіло кредиту; 41040,39 грн. - нараховані проценти за користування кредитом; 4656,64 грн. - нарахована пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2313,36 грн. - штраф (процентна складова). На підставі ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України позивач просить стягнути заборгованість по кредиту та судові витрати. 21.09.2018 судом у справі ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено у повному обсязі (а.с.65-66). Не погодившись з заочним рішенням, 17.10.2018 відповідач подала заяву про перегляд заочного рішення, мотивуючи свою заяву тим, що відповідач не належним чином була повідомлена про розгляд справи. Також відповідач заявила про застосування строків строк позовної давності до позовних вимог позивача (а.с. 71-75). Позивач подав на заяву відповідь, в якій зазначив, що рішення суду є обґрунтованим та законним, просив відмовити в задоволенні заяви відповідача. Ухвалою суду від 20.12.2018 заочне рішення скасовано, а справу призначено до нового судового розгляду (а.с. 100-101). В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, провести заочний розгляд справи без участі представника позивача та відповідача на підставі наданих суду доказів. Оскільки відповідач була повідомлена про місце, день та час судового засідання належним чином в порядку, передбаченому статтями 128, 130 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, в судове засідання не з'явилася без поважних причин, відзив на позов не надала, суд відповідно до ст.ст.280-281 ЦПК України за згодою представника позивача постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив у справі заочне рішення. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 526, 527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язаний надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Існування договірних зобов`язань між сторонами підтверджується Анкетою-заявою від 02.11.2010 року, згідно з якою позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості (а.с.9). Відповідно до ст.ст. 526, 527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач умов договору та вимог закону не дотримувалася, внаслідок чого згідно з розрахунком, наданим позивачем, станом на 31.03.2018 року за нею утворилась заборгованість. Позивачем надано розрахунок заборгованості у якому зазначено, що борг відповідача перед банком становить 49080,55 грн., яка складається з такого: 570,16 грн. - тіло кредиту; 41040,39 грн. - нараховані проценти за користування кредитом; 4656,64 грн. - нарахована пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2313,36 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5-7). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Заперечуючи проти позову, відповідач у заяві про перегляд заочного рішення просила суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки пропуску строку позовної давності. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2018 № 61-16531св18. У пункті 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до позовної заяви, зазначено, що строк позовної давності стосовно вимог Банку щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років. Ця збільшена позовна давність не може бути застосована до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, а позивач не надав суду письмову згоду позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України. Така позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2018 № 381/306/17, від 25.07.2018 № 754/2568/16-ц, від 18.07.2018 № 357/19764/15-ц. Як вбачається з доданого позивачем до позову розрахунку заборгованості, остання сплата по кредиту відбулася 23 квітня 2014 року на суму 100 грн. та 26.10.2015 року на суму 43,36 грн. Відповідно до виписки по рахунку клієнта № 2625 7616 4359 45980, наданої відповідачем (а.с. 95-98), та виписки по рахунку клієнта, наданої позивачем (а.с. 117-122), відповідач самостійно здійснила погашення заборгованості по кредиту 23.04.2014 року на суму 100 грн. Таким чином, право позивача на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості закінчилося 23.04.2017. Також у виписках зазначено, що з рахунку відповідача примусово проведено списання заборгованості 26.10.2015 на суму 43,36 грн., що відбулося всупереч волевиявленню відповідача і не свідчить про визнання ним боргу, тому позивач помилково рахує строк позовної давності з цієї дати. Позивач з заявою до суду про поновлення пропущеного строку не звертався. Сплив строку позовної давності, про який заявила відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, на думку суду, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ст.141 ЦПК України суд залишає витрати на позивачеві. На підставі викладеного та ст.ст. 257-267, 526, 527, 530, 549, 611, 612, 623, 625, 634, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed