Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк» або Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 190882,73 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору №А3К6СС9GAI0001 від 30.12.2010 року відповідач отримав кредит в сумі 19500,00 грн. на строк 24 місяці до 29.12.2012 року з оплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 195,00 грн. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 390,00 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за вищезазначеним договором, станом на 04.08.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 190882,73 грн., яка складається з: 11357,24 грн. - заборгованість за кредитом; 7,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5460,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 164491,86 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 9065,84 грн. (процентна складова). Саме порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором і змусило позивача звернутися до суду. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за зареєстрованому у встановленому порядку місцем свого проживання, причину своєї неявки суду не повідомив, що відповідно до положень ст.74 ЦПК України дає підстави суду вважати, що відповідач належно повідомлений (а.с.26, 34, 37) Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.38, 41) 13.01.2015 року винесена ухвала про заочний розгляд даної справи. Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 207 ЦК України передбачено, що договір вважається укладеним в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялись сторони, при чому, вичерпного переліку таких документів законом не встановлено. Відповідно до ст.639 ЦК України якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагалась. Так, Розділом І Загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача, визначено порядок надання клієнтам Банку платіжних карток, а також інших банківських послуг, які зазначаються в Заяві та пам`ятці клієнта. Заява, підписана клієнтом, разом із пам`яткою, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складають Договір банківського обслуговування. Як вбачається із Заяви позичальника №А3К6СС9GA10001 та розрахунку заборгованості 30.10.2010 між сторонами було укладено кредитний договір про надання банківських послуг, що узгоджується із положеннями ст.634 ЦК України, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 19500,00 грн. строком до 29.12.2012 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01 % на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 195,00 грн. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 390,00 грн. в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві, Умовах та правилах надання банківських послуг строки (а.с.4-5) Також умовами договору передбачалося певний графік погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг. При цьому датою останнього погашення заборгованості зазначена 29.12.2012 року. Також зазначено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості понад 210 днів, щодо зобов`язань, строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 211 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 211 дня порушення, вважається простроченою. В свою чергу, п. п. 3.2.7, 3.4.2 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов`язується погасити заборгованість по кредиту в повній сумі, сплатити відсотки нараховані за весь період користування кредитом, винагороду й неустойку (штраф, пеню) З матеріалів справи вбачається, що позичальник неналежним чином виконує зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 04.08.2014 року складає: 11357,24 грн. - заборгованість за кредитом; 7,79 грн. - заборгованість по відсотками за користування кредитом, 5460,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом (а.с.4) Відповідач, розпорядившись своїми правами на власний розсуд як зазначалося судом вище в судове засідання не з`явився, доводи позивача щодо існування заборгованості перед позивачем не спростував, суму, визначену в позовній заяві не оскаржив, відтак суд вважає доведеними вимоги позивача в цій частині, відповідно приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача зазначених сум. Щодо стягнення з відповідача штрафів та пені за порушення відповідачем своїх зобов`язань, то слід зазначити наступне. Так, п.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником будь-яких зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором, Банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 1,25% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Також при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. З урахуванням вищевикладеного, позивач просить також стягнути з відповідача пеню за несвоєчасність виконання зобов`язання в сумі 164491,86 грн. та штрафи: 500,00 грн. - фіксована частина та 9065,84 грн. - процентна складова (а.с.4) Втім, незважаючи на те, що таке стягнення передбачено умовами договору, суд акцентує увагу позивача на тому, що одночасне стягнення штрафу та пені суперечить вимогам ст.61 Конституції України, виходячи з наступного. За ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом або пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що пеня та штраф є різновидами неустойки, тобто одним і тим самим видом юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, тому вони не можуть бути застосовані одночасно, оскільки це призведе до застосування подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам ст.61 Конституції України. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача лише пеню та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення штрафу. Щодо розміру пені, який підлягає стягненню, суд вважає за можливе застосувати ч.3 ст.551 ЦК України, відповідно до положень якої суд має право зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Отже, враховуючи, що розмір пені є значно вищим по відношенню до розміру заборгованості за основним боргом, а також ненадання позивачем доказів завдання негативних наслідків через прострочення виконання зобов'язання та ту обставину, що відповідач не звільняється від плати у вигляді відсотків за користування коштами, суд вбачає підстави для зменшення розміру пені до 82245,93 грн. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого ним судового збору пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial