Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі її філії, Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі за текстом - Банк), звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 02 грудня 2009 року між банком та відповідачем було укладено договір № 5234 «Про відкриття фізичній особі карткового рахунку для платіжної картки та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетовою схемою», за яким Банком відповідачу було відкрито картковий рахунок та надано платіжну картку типу Viza платіжної системи Domestic та ПІН-код до неї. Вказаний рахунок було відкрито в рамках зарплатного проекту, на який зараховувалася заробітна плата боржника. На виконання вказаного Договору згідно до п.1 Додаткового договору до нього від 13.10.2011 року Банк встановив клієнту [PERSON] кредитну лінію (овердрафт) з лімітом кредиту в сумі 300% від середньомісячної заробітної плати на картковий рахунок [NUMBER] у сумі 5385,00 грн. 07.12.2012 року у зв'язку із закінченням терміну дії картки в рамках зарплатного проекту [PERSON] було випущено нову платіжну картку за [NUMBER] строком дії 36 місяців. Оскільки відповідач отримав та використав для споживчих потреб кошти, отримані на вказаних умовах в кредит, однак своїх зобов'язань щодо повернення коштів належним чином не виконав, станом на 18 січня 2018 року в нього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 10039,70 грн., з яких: 5221,43 грн. загальна сума основної заборгованості; 1729,71 грн. - загальна сума заборгованості по відсотках; 572,54 грн. - заборгованість за пенею; 296,12 грн. - сума 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту; 125,55 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків; 1415,01 грн. - нарахована сума з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату кредиту; 676,34 грн. - нарахована сума з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату відсотків; 03,00 грн. - заборгованість за РКО. Посилаючись на неналежне виконання кредитних зобов'язань, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 10039,70 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору. 16.05.2018 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження з призначенням першого судового засідання на 05.06.2018 року. 05.06.2018 року розгляд справи відкладено на 21.06.2018 року, оскільки позивач не отримав відзив на позов. 21.06.2018 року розгляд відкладено на 13.08.2018 року через зайнятість представника позивача у іншому судовому процесі. В судове засідання представник позивача не прибув, проте надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позовних вимог повністю наполягає. Відповідач до суду не прибув, хоча належним чином повідомлявся про час, місце та дату розгляду, проте це не є перешкодою для розгляду справи, оскільки останнім було надано письмовий відзив на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що Банком: по-перше, пропущено строк позовної давності, як загальний, так і спеціальний (для пені); по-друге, 07.12.2015 року пере випущену картку він не отримував та не підписував з цього приводу жодного документа. Вважає, що строк позовної давності має почати свій перебіг саме з дати 27.10.2014 року, оскільки саме цією датою встановлено останній платіж за кредитнім договором з його заробітної плати, і строк для звернення до суду у Банка сплинув 27.10.2017 року. З позовом же Банк звернувся до суду лише 13.02.2018 року. Представник Банку у відповідь на клопотання про застосування строку позовної давності вважає, що його не пропущено, оскільки строк позовної давності має почати свій перебіг з часу закінчення дії платіжної картки за [NUMBER], виданої 07.12.2012 року строком дії 36 місяців, тобто з 07.12.2015 року. Таким чином строк позовної давності перебігає лише 07.12.2018 року, а з позовом банк звернувся 13.02.2018 року. Крім того, 03.10.2016 року та 11.07.2017 року на адресу боржника було надіслано Банком вимогу про погашення наявної заборгованості з наданням для цього 30-ти денного строку для погашення. Також, зазначено, що картковим рахунком останньої картки боржник активно користувався, про що свідчить виписка по картковому рахунку, що унеможливлюється без наявності такої картки при собі у відповідача. Суд, вивчивши позовну заяву, відзив на позов та письмові пояснення, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини: згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині 1 статті 1049 ЦК України, яка поширюється на договори кредиту, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України визначає таку відповідальність за порушення грошового зобов'язання: 1. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. 2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 02 грудня 2009 року між банком та відповідачем було укладено договір № 5234 «Про відкриття фізичній особі карткового рахунку для платіжної картки та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетовою схемою», за яким Банком відповідачу було відкрито картковий рахунок та надано платіжну картку типу Viza платіжної системи Domestic та ПІН-код до неї (а.с.7-11). Вказаний рахунок було відкрито в рамках зарплатного проекту, на який зараховувалася заробітна плата боржника. На виконання вказаного Договору згідно до п.1 Додаткового договору до нього від 13.10.2011 року Банк встановив клієнту [PERSON] кредитну лінію (овердрафт) з лімітом кредиту в сумі 300% від середньомісячної заробітної плати на картковий рахунок [NUMBER] у сумі 5385,00 грн. (а.с.13). 07.12.2012 року у зв'язку із закінченням терміну дії картки в рамках зарплатного проекту [PERSON] було випущено нову платіжну картку за [NUMBER] строком дії 36 місяців. Банк свої зобов'язання за договором виконав, відповідач отримав кредитні кошти та використав їх. Згідно наданих Банком документів: виписками з рахунку [PERSON] (а.с.49-55), в якому відображено й отримання ним грошових сум, які були спрямовані на погашення кредиту, а також - розрахунку суми заборгованості, які відповідачем належними і допустимими в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами не спростовані (а.с.16-20). [PERSON] не дотримувався умов договору, внаслідок чого станом на 18 січня 2018 року в нього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 10039,70 грн., з яких: 5221,43 грн. загальна сума основної заборгованості; 1729,71 грн. - загальна сума заборгованості по відсотках; 572,54 грн. - заборгованість за пенею; 296,12 грн. - сума 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту; 125,55 грн. - 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків; 1415,01 грн. - нарахована сума з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату кредиту; 676,34 грн. - нарахована сума з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату відсотків; 03,00 грн. - заборгованість за РКО. Наданий позивачем розрахунок заборгованості повністю узгоджується із матеріалами справи, витягами з рахунку відповідача, умовами укладеного між сторонами договору, відповідачем всупереч вимог ст. 60 ЦПК України не спростований, а тому суд дійшов висновку про доведеність позову і ця сума має бути стягнута з боржника. Стосовно заяви про застосування строку позовної давності суд має зазначити, що вона задоволенню не підлягає. Так, на обґрунтування своєї заяви [PERSON] послався на те, що Банк звернувся до суду з позовом з пропуском передбаченим ст. 256 ЦК України загального строку позовної давності три роки стосовно основної заборгованості та визначеного у п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовної давності в один рік стосовно вимог про стягнення пені, штрафу. Початок відрахування позовної давності відповідач відрахував з 27.10.2014 року, з дати коли із його заробітної плати було здійснено останній платіж по кредиту. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно правової позиції, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року по справі № 6-133цс14 за аналогічним позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення заборгованості за договором про комплексне банківське обслуговування, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Виходячи з умов укладеного між сторонами договору та відповідно до заяви [PERSON] отримання нової картки у даній справі строк дії укладеного між сторонами договору не припинився і тому підлягає до застосування вказана правова позиція Верховного Суду України, а не правова позиція, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року по справі № 6-167цс14, оскільки згідно умов укладеного по цій справі договору, на відміну від справи № 6-167цс14, його пролонгація не передбачає переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. 07.12.2012 року у зв'язку із закінченням терміну дії картки в рамках зарплатного проекту [PERSON] було випущено нову платіжну картку за [NUMBER] строком дії 36 місяців. Тому, саме з 07.12.2015 року має відраховувати перебіг позовної давності за основним боргом і він не сплинув. Таким чином, слід визнати, що на день звернення до суду з цим позовом, 13.02.2018 року, сплив трирічний строк позовної давності до заявлених Банком вимог про стягнення заборгованості, нарахованої стосовно несплачених щомісячних платежів і процентів за період до 13.02.2015 р.р., а також - до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України за цей період, а для стягнення пені - поза межами річного строку до звернення до суду, тобто до 13.02.2017 року. Однак, згідно до наявних в матеріалах копії повідомлення Банку на адресу [PERSON] від 11 липня 2017 року (а.с.14) та копії вимоги Банку від 03.10.2016 року (а.с.62) позивач повідомляв відповідачу про наявність у нього простроченої заборгованості перед Банком за вищевказаним договором: станом на 06.07.2017 року на загальну суму 6954,14 грн.; станом на 03.10.2016 року - 7523,68 грн., на підставі чого Банк спочатку просив від [PERSON] її погасити у 30-денний строк. Згідно умов п. 11.2 укладеного між сторонами договору він діє до дня закриття Картрахунку відповідача і завершення всіх розрахунків по ньому відповідно до п. 11.4 цього договору, яким передбачено порядок завершення всіх розрахунків по Картрахунку після закінчення строку дії Банківської платіжної картки (БПК) і не переоформлення її на нову або у разі дострокового розірвання дії договору. Договір між сторонами продовжив свою дію перевипуском карти [NUMBER], строк дії якої до 07.12.2015 року і посилання відповідача, що ніякої згоди на це він не давав, суперечить матеріалам справи, а саме випискам з рахунку [PERSON] (а.с.49-55), якими підтверджено активне користування відповідачем саме карткою [NUMBER]. Із урахуванням вищевикладеного, пере випуску картки і намагання добровільно сплатити борг шляхом списання із заробітної плати, та наявні у справі вимоги Банку, користування кредитними коштами - свідчать про те, що між сторонами у досудовому порядку виник спір стосовно змін умов договору кредиту, а не щодо сплати заборгованості, що в цілому не перешкоджало [PERSON] її сплатити згідно отриманих від Банку реквізитів, що відповідач не заперечує. Таким чином, відповідач визнавав свою заборгованість за діючим договором, у тому числі під час розгляду справи в суді у своїх запереченнях посилаючись лише на сплив строку позовної давності. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України вищевказані обставини призводять до переривання перебігу позовної давності, передбаченої ст.ст. 257, 258 ЦК України, внаслідок чого та відповідно до частини 3 статті 264 ЦК України позовна даність почала заново спливати і тому на день звернення до суду із заявленим Банком позовом, 13.02.2018р., вона вважається такою, що не спливла. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved