Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором № LGXRRM38190013 від 17 грудня 2011 року у розмірі 2913 гривень 69 копійок, з яких: 686 гривень 38 копійок це заборгованість по кредиту; 34 копійки це заборгованість по процентах за користування кредитом; 218 гривень 38 копійок заборгованість по комісії за користування кредитом; 1393 гривні 65 копійок пеня за несвоєчасність виконання грошових зобовязань за договором; 614 гривень 94 копійки це сума штрафу за порушення виконання грошових зобовязань за договором, а також судові витрати. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 08 грудня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав клопотання, у якому просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 17 листопада 2015 року та 08 грудня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом надання кредиту. А відповідач свої зобов`язання по його поверненню у строки, встановлені договором не виконав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування, а також комісії за користування кредитом. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення неустойки за невиконання грошових зобовязань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і їх. На основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]), 17 грудня 2011 року, звернувся до публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК (код ЄДРПОУ: 14360570) шляхом підписання та подання заяви позичальника № LGXRRM38190013 від 17 грудня 2011 року, якою просив видати йому строковий кредит у розмірі 1478 гривень 05 копійок, з метою придбання товару (а.с.7,19,20,22,23). Підписавши заяву позичальника № LGXRRM38190013 від 17 грудня 2011 року, [PERSON] також підтвердив, що ця заява разом із запропонованими ПРИВАТБАНКОМ Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складає між ним та банком кредитно-заставний договір (а.с.7). За цим кредитно-заставним договором, публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит у сумі 1478 гривень 05 копійок, на строк 12 місяців з 17 грудня 2011 року по 16 грудня 2012 року включно, шляхом перерахування: 1435 гривень на поточний рахунок продавця товару, а також суму єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 43 гривні 05 копійок, а [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути кредит зі сплатою процентів у розмірі 0,01% на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом, та комісії у вигляді щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 44 гривні 34 копійки, шляхом сплати кожного місяця, з 17 по 21 число, платежу у розмірі 167 гривень 59 копійок (а.с.7-17). Сімнадцятого грудня 2011 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК перерахував 1435 гривень на поточний рахунок продавця товару, а також 43 гривні 05 копійок на сплату єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту (а.с.46-51). Першого жовтня 2015 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким просив стягнути з нього заборгованість, що виникла за договором № LGXRRM38190013 від 17 грудня 2011 року, станом на 18 серпня 2015 року, у розмірі 2913 гривень 69 копійок (а.с.2-3). Із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством комерційний банк ПРИВАТБАНК та [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування та неустойки. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Так, 17 грудня 2011 року, [PERSON] та публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК уклали змішаний кредитно-заставний договір № LGXRRM38190013, за яким (в частині умов договору, що стосуються кредитування) банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит у розмірі 1478 гривень 05 копійок, а [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за його користування та комісії на умовах, визначених заявою позичальника № LGXRRM38190013, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами (а.с.7-17). Сторони договору встановили, що банк зобовязується надати позичальнику кредит у сумі 1478 гривень 05 копійок шляхом перерахування 1435 гривень на поточний рахунок продавця товару, а також суму єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 43 гривні 05 копійок (а.с.7). Факт виконання банком вказаного зобовязання, підтверджується письмовими доказами (а.с.46-51). Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивач та відповідач, як сторони кредитно-заставного договору встановили, що кредит надається позивачем строком на 12 місяців, з 17 грудня 2011 року по 16 грудня 2012 року включно, при цьому позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (із розрахунку у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом), комісію у вигляді щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 44 гривні 34 копійки, шляхом сплати кожного місяця, з 17 по 21 число, платежу у розмірі 167 гривень 59 копійок. Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором № LGXRRM38190013 від 17 грудня 2011 року (а.с.6), виписки по рахунку [PERSON] (а.с.46-51), позичальник взяті на себе зобовязання належним чином не виконав. У звязку з чим, у нього утворилась заборгованість, яка станом на 18 серпня 2015 року складає 905 гривень 10 копійок з яких: 686 гривень 38 копійок це заборгованість по кредиту; 34 копійки це заборгованість по процентах за користування кредитом; 218 гривень 38 копійок заборгованість по комісії за надання фінансового інструменту. Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобовязання у вигляді повернення кредиту, сплати процентів та комісії за надання фінансового інструменту, на підставі кредитно-заставного договору, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на отримання від відповідача, як боржника, наданого йому кредиту, сплати процентів та комісії. Тому, матеріально-правову вимогу позивача до [PERSON] про стягнення з нього заборгованості у розмірі 905 гривень 10 копійок з яких: 686 гривень 38 копійок це заборгованість по кредиту; 34 копійки це заборгованість по процентах за користування кредитом; 218 гривень 38 копійок заборгованість по комісії за надання фінансового інструменту, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, кредитно-заставним договором № LGXRRM38190013 від 17 грудня 2011 року встановлено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту, за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (а.с.7-17). Також, кредитно-заставним договором № LGXRRM38190013 від 17 грудня 2011 року встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 (пятсот) гривень та 5% від суми заборгованості. Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором № LGXRRM38190013 від 17 грудня 2011 року (а.с.6), виписки по рахунку [PERSON] (а.с.46-51), позичальник свої зобов`язання належним чином не виконував, у тому числі більше ніж на 30 днів. У звязку з чим, банк використав своє право на нарахування пені, розмір якої склав: 1393 гривні 65 копійок, а також штрафу, розмір якого склав: 614 гривень 94 копійки. Перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку вказаних грошових коштів у вигляді пені і штрафу, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1053-р від 30 жовтня 2014 року (яке не є скасованим), місто Рубіжне Луганської області входить у вказаний перелік. А відповідач, починаючи з 10 листопада 2007 року має у цьому місті зареєстроване місце проживання. Тому, в частині пені, суд вважає що присудженню на користь позивача підлягає тільки та її частина, яка виникла за період до 14 квітня 2014 року, і за розрахунками позивача станом на 31 липня 2013 року складає 364 гривні 45 копійок, а у стягненні решти пені слід відмовити. При цьому суд констатує, що застосування пені у більшому розмірі (зокрема, за період прострочки платежів з 01 серпня 2013 року по 14 квітня 2014 року) у суду не має підстав, оскільки позивачем не надано розміру та розрахунку пені за цей період, а суд, з огляду на положення частини 2 статті 10 (принцип змагальності) та частини 1 статті 11 (принцип диспозитивності) ЦПК України, не має право з власної ініціативи здійснювати означені розрахунки, у таких випадках. Однак, це не позбавляє позивача права пред`явити інший позов для стягнення пені за цей період. В частині стягнення з відповідача штрафу, суд вимушений відмовити з тієї ж правової підстави, але вже не частково, а повністю, оскільки судом встановлено, що позивач застосував штраф у період після 14 квітня 2014 року та на суму, у тому числі прострочену до сплати після 14 квітня 2014 року. Таким чином, суд вважає що позивачу слід присудити до стягнення з відповідача на підставі кредитно-заставного договору № LGXRRM38190013 від 17 грудня 2011 року, заборгованість, розмір якої складає 1269 гривень 55 копійок, з яких: 686 гривень 38 копійок це заборгованість по кредиту; 34 копійки це заборгованість по процентах за користування кредитом; 218 гривень 38 копійок заборгованість по комісії за надання фінансового інструменту; 364 гривні 45 копійок пеня за порушення грошових зобовязань по договору. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню у присудженому судом розмірі. А у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1218 гривень, суд вважає документально підтвердженими (а.с.24), вони підлягають стягненню на користь позивача пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто у розмірі 530 гривень 71 копійка. Отже,

Outcome: partial