Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі «Позивач», «ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі «Відповідач 2»), [PERSON] (надалі «Відповідач 3»), [PERSON] (надалі «Відповідач 4»), [PERSON] державної міграційної служби в Івано-Франківській області (надалі «Відповідач 5»), та, з урахуванням змінених позовних вимог, просило в рахунок погашення заборгованості [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса реєстрації [ADDRESS], на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», код ЄДРПОУ 09807856, за Кредитним договором № 1254 pv-07 від 09.07.2007 р. у загальній сумі в еквіваленті до національної валюти 5 016 319,23 грн., з яких за основною сумою (тілом кредиту) 40 000,00 дол. США (822 773,32 грн.), за відсотками 41 773,23 дол. США (859 247,48 грн.), по пені 3 334 298,43 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру № 6 загальною площею 71,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. В.Симоненка, 32, та належить на праві приватної власності [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса реєстрації [ADDRESS]; способом реалізації предмета іпотеки визначити реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленому на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; скасувати реєстрацію місця проживання та примусово виселити мешканців ([PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]), які проживають у трикімнатній квартирі № 6, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Симоненка, 32; зобовязати [PERSON] державної міграційної служби в Івано-Франківській області зняти з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона просила задовольнити позовні вимоги та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Позовні вимоги мотивовані тим, що у звязку з неналежним виконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором № 1254 pv-07 від 09.07.2007 р., у нього виникла заборгованість у загальній сумі в еквіваленті до національної валюти 5 016 319,23 грн., з яких: за основною сумою (тілом кредиту) 40 000,00 дол. США (822 773,32 грн.), за відсотками 41 773,23 дол. США (859 247,48 грн.), по пені 3 334 298,43 грн., а, відтак, у банку виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечувалося виконання [PERSON] даного кредитного зобовязання. Вищевказану суму заборгованості Позивач просить погасити шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру № 6, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Симоненка, 32, шляхом проведення прилюдних торгів, а також виселити в примусовому порядку та зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] з даної квартири. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання повторно не зявилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Письмового відношення до позовних вимог від відповідачів до суду не надходило. Відповідач [PERSON] державної міграційної служби в Івано-Франківській області подало заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника. Третя особа [PERSON], в судове засідання не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим конвертом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, який направлявся на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання Третьої особи та повернувся на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві та в заяві про зміну позовних вимог пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, [PERSON] встановлено наступне. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 09 липня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 1254pv-07 (надалі також «Кредитний договір»), за яким банк надав, а позивальник отримав кредитні ресурси в розмірі 40 000,00 доларів США та зобовязався повернути кредит до 09.07.2022 року. Як випливає зі змісту позовної заяви, не зважаючи на взяті на себе за Кредитним договором зобов'язання, [PERSON] належно їх не виконував, у зв'язку із чим Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2009 року у справі № 2-2706/2009 було задоволено позов ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 328 909,50 грн. заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії № 1254pv-07від 09.07.2007 року. В той же час, як зазначено в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог, вищевказане судове рішення [PERSON] виконано не було. Крім того, представником Позивача разом із заявою про збільшення позовних вимог надано суду розрахунок загальної суми заборгованості по Кредитному договору № 1254pv-07від 09.07.2007 року в іноземній валюті, що підлягає до сплати боржником [PERSON] за період з 09.07.2007 р. по 15.05.2015 р. (а.с. 123-129), відповідно до якого загальна сума заборгованості [PERSON] за вищевказаним кредитним договором станом на 15.05.2015 року становить в еквіваленті до національної валюти 5 016 319,23 грн., з яких: за основною сумою (тілом кредиту) 40 000,00 дол. США (822 773,32 грн.), за відсотками 41 773,23 дол. США (859 247,48 грн.), по пені 3 334 298,43 грн. Доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за Кредитним договором № 1254pv-07від 09.07.2007 року, відповідачами [PERSON] не надано. Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Загальні умови виконання зобовязань визначено статтею 526 ЦК України. Так, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 1254pv-07 від 09.07.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) 09 липня 2007 року було укладено Договір іпотеки (надалі «Договір іпотеки»), згідно з пунктом 1.3 якого предметом іпотеки є квартира № 66, що складається з трьох кімнат, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Симоненка Василя, буд. 32. Як випливає зі змісту пункту 1.3 Договору іпотеки, за домовленістю Сторін станом на дату укладення цього договору загальна вартість предмета іпотеки згідно Акту оцінки майна складає 262 600,00 грн. Враховуючи вищезазначене, відповідно до статей 3, 4 ЦПК України та статті 20 ЦК України Позивач обрав способом судового захисту свого права звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка належить іпотекодавцю [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобовязання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобовязання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором не виконував належним чином, тому у Позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вимога про дострокове виконання кредитного договору навіть у разі належного його виконання, а якщо вимогу не буде задоволено право звернення стягнення на предмет застави/іпотеки може бути заявлено заставодержателем лише в чітко визначених законом або договором випадках, наприклад при передачі заставодавцем/іпотекодавцем предмета застави/іпотеки іншій особі без згоди заставодержателя, якщо одержання такої згоди було необхідним (частина друга статті 586, пункт 2 частини другої статті 592 ЦК); порушення обов'язків, установлених іпотечним договором (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»); порушення споживачем умов договору про надання споживчого кредиту (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до пункту 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Як випливає зі змісту умов Договору іпотеки, зокрема, пункту 1.3, вартість предмета Іпотеки було визначено сторонами в сумі 262 600,00 грн. В той же час, як підтверджується наданими Позивачем розрахунками суми заборгованості [PERSON] за Кредитним договором (а.с. 123-129), станом на день здійснення розрахунку загальна сума заборгованості [PERSON] в еквіваленті до національної валюти становить 5 016 319,23 грн. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Суд вбачає, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склались між сторонами спору. У квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Матеріалами справи підтверджується, що за кредитним договором кредит отриманий в іноземній валюті; площа предмета іпотеки не перевищує визначену норму; дана квартира є єдиним житлом відповідачів, у власності яких згідно з інформаційними довідками від 10.11.2014 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.94-102) іншого нерухомого майна немає. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-57цс15 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки та надав правовий висновок, який є обовязковим для застосування. Суд зробив правовий висновок про те, що згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Враховуючи наведене, вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає до задоволення, однак рішення в цій частині на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Спосіб реалізації предмета застави, іпотеки встановлений статтею 591 ЦК України та статтею 39 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» закріплено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Відповідно до положень статей 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушене право шляхом стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки. Таким чином, проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса реєстрації [ADDRESS], на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», код ЄДРПОУ 09807856, за Кредитним договором № 1254 pv-07 від 09.07.2007 р. у загальній сумі в еквіваленті до національної валюти 5 016 319,23 грн., з яких за основною сумою (тілом кредиту) 40 000,00 дол. США (822 773,32 грн.), за відсотками 41 773,23 дол. США (859 247,48 грн.), по пені 3 334 298,43 грн., на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру № 66 загальною площею 71,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. В.Симоненка, 32, та належить на праві приватної власності [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса реєстрації [ADDRESS]; способом реалізації предмета іпотеки визначити реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленому на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про скасування реєстрації та примусове виселення відповідачів з квартири, то пунктом 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого [PERSON] України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 2 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення. Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Як вставноелно [PERSON] з матеріалів справи, даний кредит не спрямовувався на придбання іпотечного житла, а тому у спірних правовідносинах виселення можливе лише за умови надання відповідачам іншого жилого приміщення, при цьому що Позивач не зазначив такого приміщення, а у володінні та розпорядженні відповідачів таке житлове приміщення відсутнє. Тому, позовна вимога про скасування реєстрації та виселення відповідачів, а також зобовязання [PERSON] державної міграційної служби в Івано-Франківській області зняти з реєстрації місця проживання відповідачів не підлягає до задоволення, а тому в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими частково та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до пункту 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 526, 527 ч.1, 530, 546 ч.1, 548 ч.1, 589, 590, 591, 610,611, 612, 1050 ч.2, 1054 ч.2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 33, 38, 39 ч.2, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 3, 4,10, 11, 60, 88 ч.1 ЦПК України,

Outcome: partial