Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернулось з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно Кредитного договору № 295/07ф-2 від 27.08.2007 року (далі - Кредитний договір) ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, яке згодом змінило назву на ПАТ «ВіЕйБі Банк» (далі - Позивач) надав [PERSON] (далі - Відповідач) у тимчасове користування грошові кошти у вигляді відзивної не відновлювальної кредитної лінії з лімітом в сумі 70863 доларів США з терміном користування до 26.08.2017 року. Але відповідач своїх зобов`язань не виконував, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду, рішенням якого від 14.12.2011 року по справі № 2-266/2011 року на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» з [PERSON] та [PERSON] солідарно було стягнуто заборгованість за договором № 295/07ф-2 від 27.08.2007 року в сумі 1223897,40 грн. Однак, не зважаючи на прийняте рішення, станом на сьогодні воно залишається не виконаним, що підтверджується розрахунком заборгованості, що додається. Від так, позивач просить стягнути частину заборгованості за відсотками, що виникла з 16.10.2009 року (відповідно до рішення суду від 14.12.2011 року) по 31.01.2010 року і становить 139531,80 грн. Представник заявника у судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься заява, відповідно якої просить розглянути справу за його відсутності, на позові наполягає, про заочний розгляд справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки не подали до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленими, шляхом надсилання ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідачі у судові засідання не з`являлись, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу останнього відомого місця реєстрації та проживання, відзиву на позов до суду не надавали. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що відповідачі повідомлені належним чином про час та місце слухання справи, відповідачі не з`явились в судове засідання без повідомлення причин, відповідачі не подали відзив та враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не обґрунтовано, наданими суду письмовими доказами, а тому підлягаю залишенню без задоволення. Судом встановлено, що відповідно до Кредитного договору № 295/07ф-2 від 27.08.2007 року (далі - Кредитний договір) ВАТ «ВіЕйБі Банк» (далі - Позивач) надав [PERSON] (далі - Відповідач) у тимчасове користування грошові кошти у вигляді відзивної не відновлювальної кредитної лінії з лімітом в сумі 70863 доларів США з терміном користування до 26.08.2017 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 14% річних, з подальшим збільшенням до 17% річних. У зв`язку із змінами у чинному законодавстві, Відкрите акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк» було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочена назва ПАТ «ВіЕйБі Банк»). В якості забезпечення своєчасного і повного виконання Відповідачем своїх обов`язків по кредитному договору між «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки. Згідно з пунктом 1.1 Договору поруки Поручитель - [PERSON] солідарно відповідає перед кредитодавцем за виконання позивальником зобов`язань у повному обсязі за кредитним договором № 295/07ф-2 від 27.08.2007 року. 14.12.2011 року Біляївським районним судом Одеської області ухвалено рішення по цивільній справі № 2-266/2011 про стягнення з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 1223897,40 грн., а також стягнути з відповідачів 1700 грн. держаного мита та 120 грн. за ІТЗ. Станом на 18.05.2016 рік загальна сума заборгованості відповідачів перед кредитором склала 7679246,12 грн., з яких кредит - 131682,96 доларів США, відсотки - 165032,07 доларів США, комісія за РО - 00,00 грн., штраф/пеня (неустойка) - 180240,77 грн. Позивач просить стягнути частину заборгованості за відсотками, що виникла з 16.10.2009 року (відповідно до рішення суду від 14.12.2011 року) по 31.01.2010 року і становить 5520,89 доларів США, в перерахунок на національну грошову одиницю України, станом на перерахунок - 18.05.2016 рік, складає 139531,80 грн. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Так, ст. 626 визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк позивач, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. ПАТ «ВіЕйБі Банк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись до суду з позовом до відповідачів. Відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14.12.2011 року з відповідачів була стягнута сума заборгованості за договором № 295/07ф-2 від 27.08.2007 року в сумі 1223897,40 грн. Однак, у своєму позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить стягнути частину заборгованості за відсотками, що виникла з 16.10.2009 року та по 31.10.2010 року і становить суму 5520,89 доларів США (курсом НБУ 25,273426 грн. за один долар США станом на дату розрахунку 18.05.2016 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пункт 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовує тим, що не зважаючи на прийняте рішення, станом на сьогодні заборгованість залишається невиконаною, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 8-10). Однак, судом не може бути дана оцінка як достатнім доказам даному розрахунку в розумінні ст. 80 ЦПК України, відповідно якої, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом. Згідно ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності зі ст. 80, 81 ЦПК України, судом визначено, що позивачем не надано достатніх доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як вбачається з матеріалів справи. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить стягнути частину заборгованості за відсотками, що виникла з 16.10.2009 року та по 31.10.2010 року, однак суд прийшов до висновку про те, що в обґрунтування своїх позовних вимог, представником позивача не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт невиконання відповідачами рішення Біляївського районного суду від 14.12.2011 року по цивільній справі № 2-266/2011 року. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором № 295/07ф-2 станом на 18.05.2016 рік не є належним доказом на підтвердження не виконання боржниками своїх обов`язків так, як виконаний станом на 18.05.2016 рік, при чому позов до суду було пред`явлено 23.10.2018 року, тож за вказаний період могло відбутися погашення боргу боржниками. Також суду не надано доказів щодо не виконання відповідачами рішення Біляївського районного суду від 14.12.2011 року по цивільній справі № 2-266/2011 року. До суду не було надано жодних доказів про те чи взагалі відкривалось виконавче провадження по вищезазначеному рішенню, чи відомо відповідачам про наявну в них заборгованість та чи вчинялись державним виконавцем всі необхідні дії для забезпечення виконання боржниками вищевказаного судового рішення. Також, відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14.12.2011 року з відповідачів була стягнута сума заборгованості за договором № 295/07ф-2 від 27.08.2007 року в сумі 1223897,40 грн. Однак, у своїй прохальній частині позовних вимогах ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить стягнути заборгованість за кредитним договором № 295/07ф-2 від 27.08.2007 року в сумі 139531,80 грн. Виходячи з вищевказаного суд приходить до висновку, що заборгованість за вищевказаним кредитним договором вже була стягнута з відповідачів по справі, тому суд не може винести рішення, яким буде стягнуто вищевказану заборгованість за кредитним договором № 295/07ф-2 від 27.08.2007 року повторно. За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, згідно ч 5 ст. 177 ЦПК позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). На підставі сукупності зібраних по справі доказів, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що вимоги позивача є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: dismissed