Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Представник позивача Орган опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в інтересах малолітньої дитини: [PERSON] звернулися до суду з позовом про відібрання малолітньої дитини від матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09.08.2019 відкрито провадження по справі. Позивач мотивує свої позовні вимоги, тим що Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації порушив клопотання щодо захисту прав малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , шляхом пред`явлення позову про відібрання малолітньої дитини від матері - [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Родина [PERSON] перебуває на обліку Служби справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з 17 травня 2019 року, як така, що опинилась в складних життєвих обставинах за ухилення матері від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . Дитина разом з матір`ю зареєстрована за адресою: [ADDRESS] 27.06.2019 було винесено розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 374 «Про відібрання дитини у матері». 01.08.2019 під час інспектування було встановлено, що санітарно - гігієнічний стан житла не відповідає нормам, харчування для дитини не виявлено, дитина спала в одному ліжку з бабусею без постільної білизни. Служба у справах дітей та сім`ї спільно з підрозділом органів Національної поліції, фахівцями із соціальної роботи була проведена оцінка рівня безпеки дитини, згідно п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування пов`язаної із захистом прав дитини» та на підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.06.2019 № 374 «Про відібрання дитини у матері» у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , було вилучено дитину та доставлено до Київської міської дитячої клінічної лікарні № 2, де дитина перебуває по теперішній час. Також, з 07.11.2014 по 26.12.2016 роки родина потрапляла в поле зору Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та перебували на обліку діти, які опинились в складних життєвих обставинах [PERSON] , [INFO] (старший син) та [PERSON] , [INFO] , проте, були зняті з обліку у зв`язку з покращенням ситуації в родині. У зв`язку з викладеним представник позивача просить суд відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмір 1/4частина від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Представник позивача [PERSON] в судових засіданнях підтримала позовні вимоги. 15.02.2019 до суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, оскільки обставини які стали підставою зверненням до суду не змінились, і тому просить суд задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] 04.12.2019 в судовому засідання позов не визнавала, просила надати час для відновлення становища та стосунків з дитиною. Однак в судові засідання 15.01.2020, 29.04.2020, 25.05.2020 не з`явилась, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлялась про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання». Відповідачка не подала відзиву на позовну заяву з доказами про відновлення становища задля виховання дитини в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. [PERSON] є мамою малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 3509. З 17 травня 2019 року родина [PERSON] перебуває на обліку Служби справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, як така, що опинилась в складних життєвих обставинах за ухилення матері від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . 27 червня 2019 року Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 374 «Про відібрання дитини у матері» було прийнято рішення про відібрання дитини [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] у зв`язку з тим, що дитина знаходиться в умовах, що несуть загрозу життю та здоров`ю. 01 серпня 2019 року під час інспекції родини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок , було встановлено, що санітарно - гігієнічний стан житла не відповідає нормам, харчування для дитини не виявлено, дитина спала в одному ліжку з бабусею без постільної білизни, що підтверджується актом обстеження умов проживання дитини. Службою у справах дітей та сім`ї встановлено, що існує загроза життю та здоров`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] у зв`язку з цим було вилучено дитину та доставлено до Київської міської дитячої клінічної лікарні №2. Як убачається із матеріалів справи відповідачка [PERSON] не надала суду доказів відновлення становища задля виховання дитини в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості та не спростувала зазначені позивачем обставини справи щодо відсутності санітарно-гігієнічних умов життя, які є загрозою життю та здоров`ю дитини. Відповідно до вимог ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. За змістом ч. 2 ст. 170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. Частиною 2 ст. 155 СК визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Стаття 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначає, що держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає, що відповідачка нехтує своїми батьківськими обов`язками, щодо виховання малолітньої дитини, у судовому порядку надано достатньо доказів на підтвердження негативного впливу матері на розвиток та здоров`я малолітньої дитини, а відтак суд дійшов висновку, що вимога про відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав підлягає задоволенню. Крім того, враховуючи приписи частини 4 статті 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Отже, аналізуючи викладене вище, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення аліментів та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40грн. Відповідно до статті 430 ЦПК України рішення про відібрання дитини та стягнення аліментів підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved