Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Представник позивача - Харківського національного університету внутрішніх справ звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті за навчання в сумі 5076,81 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 15.10.2012 року №512 відповідача з 15.10.2012 року зараховано в якості здобувача ХНУВС за спеціальністю 19.00.06 - юридична психологія. Вартість навчання в аспірантурі за один рік встановлено у розмірі 3807,61 грн. та затверджено калькуляцією вартості навчання в аспірантурі на 2012 рік. За період навчання з 15.10.2012 року по 15.10.2013 року відповідачем проведено оплату у сумі 3807,61 грн. У подальшому оплата не проводилась у зв`язку з чим виникла заборгованість. Наказом ХНУВС від 19.02.2015 року №76 відповідача відраховано з числа здобувачів. Згідно довідки-розрахунку оплати за навчання в аспірантурі ХНУВС від 26.02.2019 року №4/149д загальна сума заборгованості на день відрахування відповідача становить 5076,81 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся вчасно та належним чином. Відповідач в судове засідання також не з`явився. При цьому скористався своїм правом та подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вбачається, що останній просить залишити без задоволення позовні вимоги Харківського національного університету внутрішніх справ, про стягнення заборгованості по оплаті за навчання. При цьому також просив суд застосувати строки позовної давності, оскільки з моменту його відрахування та видання наказу №76 минуло понад 3 роки. Ретельно дослідивши матеріали справи, взявши до уваги відзив на позовну заяву відповідача, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Суд вважає зазначити, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше), сторін позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Судом встановлено, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 15.10.2012 року №512 відповідача з 15.10.2012 року зараховано в якості здобувача Харківського національного університету внутрішніх справ за спеціальністю 19.00.06 - юридична психологія. Відповідно до витягу з протоколу №8 засідання Вченої ради Харківського національного університету внутрішніх справ від 26.10.2012 року відповідачу затверджено тему дисертаційного дослідження на здобуття наукового ступеня кандидата психологічних наук зі спеціальності 19.00.06 - юридична психологія. Відповідно до витягу з наказу №76 Харківського національного університету внутрішніх справ від 19.02.2015 року відповідача відраховано з числа здобувачів наукового ступеня кандидата наук з 23.02.2015 року за власним бажанням. Відповідно до довідки-розрахунку оплати за навчання у аспірантурі Харківського національного університету внутрішніх справ від 26.02.2019 року, за період з 15.10.2012 року по 23.02.2015 року борг [PERSON] по оплаті за навчання становить 5076,18 грн. Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з позовної заяви позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення вартості навчання та дізнався про порушення свого права з 15.10.2013 року і саме з цього дня в нього виникло право на позов про стягнення коштів з відповідача. Разом з тим, позивач звернувся до суду лише в травні 2019 року. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціального строку для звернення позивача з подібними вимогами законом не встановлено. Письмового договору про продовження строків позовної давності між сторонами у справі не укладено. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Рішення повинно відповідати вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вказаних вище обставин, враховуючи розрахунок заборгованості за вказаним договором, а також наявність відповідної заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності. Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір із відповідача стягненню не підлягає, а всі судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed