Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики укладений 05.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] Позов представник обґрунтовує тим, що на праві приватної власності позивачу належить земельна ділянка загальною площею 0, 15 га, що розташована по [ADDRESS] . 05.03.2015 року до [PERSON] звернувся [PERSON] та його дочка, які мали намір придбати у неї вище вказану земельну ділянку. Досягнувши домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу вони звернулися до приватного нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу. Однак, як виявилося пізніше, у приватного нотаріуса було укладено не договір купівлі-продажу, а договір позики на суму 108 000,00 грн. Через порушення функцій пам`яті, уваги та мислення, які викликані дисциркуляторною енцефалопатією, та погано розуміючи українську мову, позивач вважала договір позики є договором купівлі-продажу належної їй земельної ділянки. Жодних грошових коштів від відповідача, позивач не отримувала. Договір позики було укладено під впливом обману. Враховуючи вище вказане, позивач звернулася до суду про визнання правочину недійсним. Провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов. 24.12.2019 року представником відповідача надано відзив на позов, в якому вказано, що 05.03.2015 року між відповідачем та позивачем було укладено договір позики грошових коштів у сумі 108 000,00 грн., однак гроші повернуто не було, у зв`язку з чим, [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення боргу з [PERSON] , який Харківським районним судом Харківської області було задоволено та пізніше залишено без змін апеляційним судом. Посилання представника позивача на те, що через порушення функцій пам`яті, уваги та мислення, які викликані дисциркуляторною енцефалопатією, позивач вважала, що договір позики є договором купівлі-продажу належної їй земельної ділянки не підтверджено жодними доказами. Враховуючи те, що договір є нотаріально посвідченим,нотаріусом було встановлено особи сторін та їх дієздатність. Також в відзиві було вказано про те, що [PERSON] на момент подання позову понесла судові витрати у розмірі 3 200,00 грн. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини. 05.03.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за яким [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти у сумі 108 000,00 грн., які остання зобов`язалася повернути у строк до 01.10.2015 року, про що свідчить копія договору позики від 05.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б.(а.с.6). У зв`язку з неповерненням позики у строк, визначений в договорі, [PERSON] звернулася до суду 16.05.2018 року з позовом про стягнення боргу у розмірі 108 000,00 грн., 3% річних та інфляційних витрат. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01.02.2019 року(а.с.) вказаний позов було задоволено в повному обсязі. Позивачем було подано апеляційну скаргу на вище зазначене рішення від 01.02.2019 року, однак скарга постановою Харківського апеляційного суду від 24.06.2019 року(а.с.) була залишена без задоволення, а рішення Харківського районного суду Харківської області без змін. Зважаючи на те, що представник позивача грунтує свої вимоги на нерозумінні [PERSON] умов договору, у зв`язку зі станом здоров`я, однак не надає жодних доказів на підтвердження вказаного, посилання адвоката не будуть взяті до уваги при винесенні рішення, так як рішення не може грунтуватися на припущеннях. Представником позивача також надані документи, які свідчать про наявність у [PERSON] права власності на земельну ділянку, однак судом не встановлено доведеного взаємозв`язку між укладеним договором позики грошових коштів та земельною ділянку. Жодного доказу умислу укладення шляхом обману договору позику замість договору купівлі-продажу позивачем не надано. Факт укладення саме договору позики грошових коштів 05.03.2015 року встановлено рішенням Харківського районного суду Харківського області від 01.02.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України. Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України). Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ч.1 ст.79 ЦПК України). З наданих сторонами доказів, неможливо однозначно встановити дійсні обставини. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності Позивачем не доведено факти укладення договору позики шляхом обману, неотримання грошових коштів, наявності будь-якого впливу зі сторони відповідача, здійсненого з метою укладення договору, тобто [PERSON] не доведено порушення її прав з боку відповідача при укладенні спірного правочину та не доведено умислу його укладення. Враховуючи вище вказане, зважаючи на викладене у відзиві, беручи до увагу рішення судів, що стосуються спірного правочину, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з причини не доведеності. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір, у разі відмови у задоволенні позову покладається на позивача. Питання щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, вказану у відзиві відповідачем вирішено не буде, у зв`язку з ненаданням документів на підтвердження понесених на момент подачі відзиву витрат у розмірі 3 200 грн.

Outcome: dismissed