Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Представник ТОВ «Авто Просто» звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON] про стягнення боргу. В позовній заяві представник позивача посилається на те, що 03 березня 2010 року між позивачем та [PERSON] була укладена Угода №313640 та підписані Додатки №1 та №2, які є невідємними частинами Угоди, з метою отримання автомобіля марки Daewoo Lanos базової комплектності через систему надання послуг з придбання автомобілів АвтоТак. 21.07.2010 року [PERSON] отримав автомобіль ЗАЗ TF69YP (Lanos), кузов №Y6DTF69YPА0230622, 2010 року випуску і зареєстрував його на своє імя. [PERSON], в свою чергу, зобовязалася оплатити вартість автомобіля та вартість наданих послуг шляхом сплати 120 (ста двадцяти) щомісячних Повних внесків. 09.07.2010 року між ТОВ «Авто просто», як кредитором та [PERSON], [PERSON], як поручителем, було укладено договір поруки за яким останні зобовязуються відповідати перед кредитором у разі невиконання [PERSON] зобовязань за Угодою. Починаючи з березня 2015 року, [PERSON] припинив сплачувати щомісячні внески, передбачені Угодою. Відповідно до умов Угоди, [PERSON] зобовязалася оплатити 100 (сто) відсотків вартості автомобіля та вартість наданих їй за Угодою послуг шляхом оплати 120 (ста двадцяти) щомісячних повних внесків. У листопаді 2017 року ТОВ «Авто Просто» здійснило заміну автомобіля Daewoo Lanos на автомобіль Ravon R4, про що повідомило [PERSON] та в подальшому для розрахунків щомісячних внесків використовувало ціну автомобіля Ravon R4. Станом на вересень 2018 року у відповідачів перед позивачем створилась заборгованість у сумі 138521 грн. 80 коп. з яких: 90485грн., що складає 38,3939% від поточної ціни автомобіля; 48036,52 грн. внески в оплату послуг. До теперішнього часу борг не погашено. Просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «Авто Просто» заборгованість за Угодою № 313640 в розмірі 138 521,96 грн., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 2077,00 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідачам було запропоновано надати відзив на позов, але від них відзиву на позов не надано. Відповідно до ч.5\~ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суддя, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. В судовому засіданні встановлено, що 03 березня 2010 року між позивачем та [PERSON] була укладена Угода №313640 та підписані Додатки №1 та №2, які є невідємними частинами Угоди, з метою отримання автомобіля марки Daewoo Lanos базової комплектності через систему надання послуг з придбання автомобілів АвтоТак. 21.07.2010 року [PERSON] отримав автомобіль ЗАЗ TF69YP (Lanos), кузов №Y6DTF69YPА0230622, 2010 року випуску і зареєстрував його на своє імя у ВРЕР УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області, свідоцтво про реєстрацію САА №793368, реєстраційний номер [NUMBER]. 09.07.2010 року між ТОВ «Авто просто», як кредитором та [PERSON], [PERSON], як поручителем, було укладено договір поруки за яким останні зобовязуються відповідати перед кредитором у разі невиконання [PERSON] зобовязань за Угодою. Починаючи з березня 2015 року, [PERSON] припинив сплачувати щомісячні внески, передбачені Угодою. Відповідно до умов Угоди, [PERSON] зобовязалася оплатити 100 (сто) відсотків вартості автомобіля та вартість наданих їй за Угодою послуг шляхом оплати 120 (ста двадцяти) щомісячних повних внесків. У листопаді 2017 року ТОВ «Авто Просто» було повідомлено про порушення виробництва (постачання) автомобілів Daewoo Lanos та відповідно, ТОВ «Авто Просто» здійснило заміну автомобіля Daewoo Lanos на автомобіль Ravon R4, на виконання зобовязань взятих на себе згідно п.9.1 ст.9. Додатку №2 до Угоди, про що повідомило [PERSON] та в подальшому для розрахунків щомісячних внесків використовувало ціну автомобіля Ravon R4. Станом на вересень 2018 року Поточна ціна автомобіля Ravon R4 становить 235676,18 грн. з урахуванням коефіцієнту зниження вартості. На виконання умов Угоди [PERSON] було сплачено 61,6061% зі 100% в оплату Чистих внесків (вартості автомобіля) та 59 внесків з 120-ти в оплату послуг. Відповідно розмір боргу [PERSON] перед ТОВ «Авто Просто» відповідно складає: 61 внесків в оплату послуг (120-59); 38,3939% вартості автомобіля (100%-61,6061%). Таким чином, заборгованість [PERSON] за Угодою в грошовому еквіваленті, з урахуванням поточної ціни автомобіля Ravon R4, складає: внесків в оплату послуг: 48036,52 грн., по сплаті чистих внесків: 90485,28 грн., загальний розмір заборгованості 138521грн. Вказані вище правовідносини регулюються\~Цивільним Кодексом України. Відповідно до частин 1, 3 ,4, 5\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Так,\~статтею 230 ЦК України\~передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Таке значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, тобто спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Частиною 1\~статті 236 ЦК України\~передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»\~інформація про продукцію повинна містити дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції. Згідно положень, закріплених у\~ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману чи агресивною не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 частини першої статті 3, частина тертя статті 509); по-друге, умови договору призводять до іспитового дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766 цс15. Поняття «несправедливі умови договору» закріплене в частині другій\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму\~статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330 цс16. Так, укладена сторонами угода порушує права позивача, так як містить несправедливі умови, а саме, не містить інформацію про сталу ціну придбаного автомобіля станом на дату укладення договору, що призвело до дисбалансу прав та обовязків на шкоду споживача, та відповідно до частини другої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~є недійсною. Оскільки її недійсність передбачена законом, тому визнання такого правочину недійсним не вимагається. Т.ч. вищезазначена угода є нікчемною, в цьому випадку підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину у вигляді повернення сторонам всього отриманого за нею. Відповідно до\~постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9\~у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до абз.3 п.5 вказаної постанови вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Згідно з абз.5 цього ж\~пункту Постанови, відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В контексті ст.1Протоколу\~Європейської Конвенції з прав людини\~та основоположних свобод\~приватні власні інтереси, визнані відповідно до національного права (справа «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), рішення [GC] від 5 січня 2000 р., заява № 33202/96) є обєктом права власності особи, а тому ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, №58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року ). Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, встановлених обставин справи, наявність між сторонами договірних відносин та заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі

Outcome: dismissed