Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем (далі - позивач), основними видами економічної діяльності якого є зокрема ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування (код КВЕД 95.11), роздрібна торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням у спеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.41). 4 вересня 2018 року позивач на прохання [PERSON] (далі - відповідач) передав останній комп`ютерне обладнання на загальну суму 168000 грн. у розстрочку, про що відповідачкою було складено розписку про його отримання та зобов`язання повернути позивачу суму неоплаченого товару у строк до 8 березня 2019 року частинами по 20000 грн. на місяць. На підтвердження передання відповідачці товару позивачем було надіслано новою поштою видаткову накладну. Таким чином фактично між сторонами було досягнуто умов, які характерні договору купівлі-продажу товару в розстрочку. При цьому з власноручної розписки від 04.09.2018 р. відповідачки вбачається, що в ній містяться всі істотні умови договору купівлі-продажу: предмет договору - товар; ціна договору - 168000 грн., що становить собою загальну вартість переданого товару; момент передання товару - 4 вересня 2018 року, тобто день складення розписки з зазначенням про отримання товару від позивача; порядок оплати товару - в розстрочку до 8 березня 2019 року, щомісячними платежами по 20000 грн. на місяць, реквізити сторін - паспортні дані та адреси проживання. Станом до теперішнього часу відповідачкою сума коштів за отриманий нею товар у розстрочку повернута не була, щомісячних платежів за нього позивачу не надходило, окрім платежу від 30 грудня 2019 року в сумі 10000 грн. Через те, що відповідачка у добровільному порядку та у строки, погоджені сторонами, не виконала своїх зобов`язань щодо оплати одержаного товару, то позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 158000 грн. є законними. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК за період з 30 грудня 2019 року по 6 липня 2020 року відповідачка через невиконання основного зобов`язання повинна сплатити позивачу 3% річних в сумі 2454 грн. та інфляційні витрати в розмірі 2857,74 грн. На підставі викладеного просив стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованість за договором купівлі-продажу товару з розстрочкою в загальній сумі 163311,74 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1633,12 грн. За письмовими поясненнями представника позивача вбачається, що [PERSON] зазначав те, що між [PERSON] та позивачем до моменту написання розписки про отримання товару у розстрочку від 4 вересня 2018 року існували інші взаємовідносини щодо отримання відповідачем товару від позивача, внаслідок чого надані суду квитанції про переказ нею коштів ФОП [PERSON] не стосуються розписки про отримання нею товару від 4 вересня 2018 року. Так представник позивача зазначив щодо: - квитанції від 18.12.2018 на суму 10700, що за вказаною квитанцією на адресу відповідачки було поставлено товару за видатковими накладними: ВН № МТ8-0191891 від 13.12.2018, ВН № МТ8-0191859 від 13.12.2018, ВН № МТ8-0177850 від 22.11.2018 року на загальну суму отриманого товару 10685,36 грн.; - квитанції від 19.12.2018 на суму 14773,87, що за такою квитанцією на адресу відповідачки було поставлено товару за видатковими накладними: ВН № МТ8-0195115 від 18.12.2018, ВН № МТ8-0193979 від 17.12.2018, ВН № МТ8-0191897 від 13.12.2018 на загальну суму отриманого товару 14948,65 грн.; - квитанції від 14.12.2018 на суму 1005,03, що відповідно до вказаної квитанції на адресу відповідачки було поставлено товару за видатковими накладними: ВН № МТ8-0192199 від 13.12.2018, ТТН № МТ8-0173603 від 15.11.2018 року на загальну суму отриманого товару 993,52 грн.; - квитанції від 27.11.2018 на суму 1447,24, що за вказаною квитанцією на адресу відповідачки було поставлено товару за видатковими накладними: ВН № МТ8-0180911 від 27.11.2018 року на загальну суму отриманого товару 1440 грн.; - квитанції від 27.11.2018 на суму 4990, що відповідно до такої квитанції на адресу відповідачки було поставлено товару за видатковими накладними: ВН № МТ8-0197092 від 20.12.2018, ВН № МТ8-0178226 від 22.11.2018, ВН № МТ8-0173485 від 15.11.2018, ВН № МТ8-0178355 від 22.11.2018 на загальну суму отриманого товару 4893,80 грн.; - квитанції від 21.12.2018 на суму 1708,54, що за вказаною квитанцією на адресу відповідачки було поставлено товару за видатковими накладними: ВН № МТ8-0192338 від 13.12.2018, ВН № МТ8-0194076 від 17.12.2018 року на загальну суму отриманого товару 1691,82 грн.; - квитанції від 12.11.2018 на суму 5628,14, що за такою квитанцією на адресу відповідачки було поставлено товару за видатковими накладними: ВН № МТ8-0170891 від 12.11.2018 року, ВН № МТ8-0171256 від 12.11.2018 на загальну суму отриманого товару 5601,85 грн. Таким чином [PERSON] зауважував, що відповідачці позивачем було поставлено товар на загальну суму 40255 грн., за який відповідачка розплатилась у повному обсязі, що підтверджується наданими нею квитанціями. Також вказував, що квитанції про сплату відповідачкою грошових коштів на адресу ТОВ «Мікротрон» та фізичних осіб [PERSON] , [PERSON] жодним чином не стосуються взаємовідносин відповідача та позивача щодо розписки від 4 вересня 2018 року. У судове засідання ФОП [PERSON] не з`явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином. У режимі відео конференції представник позивача, адвокат Єренко Д. В., підтримуючи заявлені позовні вимоги повністю, зазначав суду, що на виконання укладеного між сторонами договору від 4 вересня 2018 року про отримання товару із розстроченням платежу позивача направив [PERSON] видаткову накладену 18 грудня 2018 року поштою, що підтверджує укладення між сторонами такого договору та отримання за ним товару відповідачкою. Просив суд задовольнити позовні вимоги ФОП [PERSON] у повному обсязі, не погоджуючись із доводами [PERSON] . Відповідачка, [PERSON] , у судовому засіданні, не визнаючи пред`явлені їй вимоги позивачем, стверджувала, що вона повністю розплатилась із ФОП [PERSON] по укладеним із останнім договорам. При цьому вказувала, що вона проводила грошові перекази на картковий рахунок як [PERSON] , так й на картрахунки ТОВ «Мікротрон», яким фактично керує позивач, а також на картрахунки менеджерів такого товариства, [PERSON] та [PERSON] . При цьому не заперечувала, що вона дійсно писала розписку від 4 вересня 2018 року про зобов`язання повернути позивачу 168000 грн. за поставлений товар. Однак зазначала, що товар за такою розпискою вона не отримувала, оскільки писала її в рахунок вже існуючого на той момент у неї боргу, який існував перед позивачем за раніше поставлений товар, за який вона розрахувалась із ним в подальшому повністю. Додавала, що фактично письмові договори із ФОП [PERSON] нею не укладались, а вона отримувала товар після чого за нього розраховувалась. Таким чином вона отримувала від позивача товар декілька разів. Зауважувала, що товар вказаний у накладній від 4 вересня 2018 року взагалі не існувало у природі, бо такий товар з`явився лише згодом, зокрема у 2019 році, тому вона не мала можливості його фактично отримати 4 вересня 2018 року від позивача. Заперечувала проти письмових пояснень адвоката Єренко Д. В., оскільки вказаний у наданих ним накладних товар вона не отримувала від позивача. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, вислухавши сторін, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. На підставі ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1-3 ст. 692 ЦК покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. За ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК відповідно до ст. 6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. На підставі ч. 1 ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. За ст. 612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведені правові норми вбачається, що у випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, то останній зобов`язаний провести оплату за такий товар повністю та у строк, передбачений договором. Судом встановлено, що відповідно до письмової розписки від 4 вересня 2018 року про отримання товару із розстроченням платежу [PERSON] отримала від ФОП [PERSON] товар з розстроченням платежу на суму 168 000 грн., які зобов`язалась сплатити позивачу в строк до 8 березня 2019 року як вартість такого товару шляхом проведення мінімальних оплат по 20 000 грн. на місяць. У даній розписці [PERSON] розписалась, свідком чого був зазначений [PERSON] , який також у ній розписався (а. с. 17). На підставі роздруківки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що відбувся переказ 30 грудня 2019 року на суму 10 000 грн. відповідачкою, [PERSON] , на рахунок [NUMBER] (а. с. 18). Доводи представника позивача щодо фактичного отримання ФОП [PERSON] грошових коштів 30 грудня 2019 року в сумі 10000 грн. від [PERSON] у суді було підтверджено наданим відповідачкою чеком про переказ вказаної суми через АТ КБ «Приватбанк» на рахунок позивача [NUMBER] (а. с. 48). Суд при цьому також приймає до уваги копії чеків, надані суду [PERSON] , про переказ нею через «Приватбанк» грошових коштів на користь [PERSON] на рахунок позивача № [NUMBER]: 10700 грн. - 18 грудня 2018 року, 14773,87 грн. - 19 грудня 2018 року, 1005,03 грн. - 14 грудня 2018 року, 1708,54 грн. - 21 грудня 2018 року, 5628,14 грн. - 12 листопада 2018 року, 4990 грн. - 27 листопада 2018 року, 1447,24 грн. - 27 листопада 2018 року, а загалом на суму - 40252,82 грн. (10700 + 14773,87 + 1005,03 + 1708,54 + 5628,14 + 4990 + 1447,24 = 40252,82) (а. с. 47-48). Суд однак не приймає до уваги надані [PERSON] чеки про переказ нею через «Приватбанк» та «Універсал банк» грошових коштів на користь ТОВ «Мікротрон», [PERSON] та [PERSON] , оскільки за ними неможливо встановити відношення отримувачів таких переказів до ФОП [PERSON] та відношення таких переказів саме до погашення боргу відповідачки перед позивачем за розпискою від 4 вересня 2018 року (а. с. 49-52). Суд також вже не приймає до уваги надані представником позивача копії накладних, долучених до письмових пояснень [PERSON] , за якими ФОП [PERSON] поставив товар [PERSON] на відповідні суми грошових коштів: ВН № МТ8-0171256 від 12.11.2018, ВН № МТ8-0170891 від 12.11.2018 року, ВН № МТ8-0173485 від 15.11.2018, ТТН № МТ8-0173603 від 15.11.2018, ВН № МТ8-0178355 від 22.11.2018, ВН № МТ8-0178226 від 22.11.2018, ВН № МТ8-0177850 від 22.11.2018 року, ВН № МТ8-0180911 від 27.11.2018 року, ВН № МТ8-0192338 від 13.12.2018, ВН № МТ8-0192199 від 13.12.2018, ВН № МТ8-0191897 від 13.12.2018, ВН № МТ8-0191859 від 13.12.2018, ВН № МТ8-0191891 від 13.12.2018, ВН № МТ8-0194076 від 17.12.2018, ВН № МТ8-0193979 від 17.12.2018, ВН № МТ8-0195115 від 18.12.2018 та ВН № МТ8-0197092 від 20.12.2018, - оскільки такі накладні не містять підпису [PERSON] про отримання нею такого товару, та оскільки сумі, зазначені у накладних, не співпадають ані із сумами проведених оплат [PERSON] на картрахунок [PERSON] , ані з датою таких оплат. При цьому суд відхиляє письмові посилання адвоката Єренко Д. В. на те, що через існування між сторонами крім обов`язків за розпискою від 4 вересня 2018 року також інших договорів про поставку товару, то саме за ними відповідачка проводила переказ позивачу грошових коштів через АТ КБ «Приватбанк». Так суд врахував, що надані [PERSON] чеки про переказ нею коштів позивачу не співпадають з датами та сумами вказаними у наданих представником позивача видаткових накладних. Крім цього суд вказує, що групування адвокатом [PERSON] видаткових накладних по відношенню до наданих суду квитанцій відповідачкою видається суду сумнівним, оскільки, зокрема, на думку представника позивача за чеком від 18 грудня 2018 року [PERSON] сплатила позивачу товар за 3-ма накладними та за різними датами (22 листопада 2018 року та 13 грудня 2018 року), в той же час, коли за накладними від того ж 13 грудня 2018 року на думку адвоката Єренко Д. В. відповідачка сплачувала різними датами та різними сумами платежів й у групі із накладними від інших дат ніж 13 грудня 2018 року. Також суд зауважує, що за накладною від 15 листопада 2018 року [PERSON] на думку представника позивача сплачує лише 14 грудня 2018 року, хоча за накладну за 27 листопада 2018 року на думку представника позивача вона чомусь сплачує того ж дня, тобто 27 листопада 2018 року. Суд крім цього відмічає, що на думку адвоката Єренко Д. В. відповідачка чомусь оплачує позивачу чеком від 27 листопада 2018 року за товар по накладній, зокрема, датованій 20 грудня 2018 року, тобто проводить оплату наперед. Натомість суд зауважує, що за видатковою накладною № МТ0-0000411 від 4 вересня 2018 року вбачається, що ФОП [PERSON] поставив [PERSON] товар на 30 позицій, вказаних у такій накладній, на загальну суму 168000 грн. Однак у такій накладній немає підпису [PERSON] (а. с. 16). Суд таким чином зазначає, що накладна від 4 вересня 2018 року не приймається судом до уваги, оскільки підпису про отримання вказаного у ній товару з боку [PERSON] про його прийняття немає, а у судовому засіданні остання спростувала факт отримання нею такого товару. Свідок [PERSON] вказував суду, що він був присутній при написанні [PERSON] розписки 4 вересня 2018 року, оскільки того дня вона отримала весь товар від позивача на суму 168000 грн. відповідно до видаткової накладної, за який відповідно зобов`язалась сплатити гроші згодом. Вказану розписку він передав [PERSON] . Визнавав факт того, що він на той момент працював менеджером у ТОВ «Мікротрон», де засновником є [PERSON] . Додавав, що відповідачка також ще декілька разів замовляла товар у позивача, за який вона повністю розрахувалась. При цьому свідчення допитаного свідка [PERSON] , який підтвердив у суді факт отримання товару відповідачкою по накладній від 4 вересня 2018 року на суму 168000 грн., суд не приймає, оскільки у вказаній категорії справ свідчення [PERSON] не є допустимим доказом відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК, за якою обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, на підтвердження як фактів отримання товару за накладною, так й написання розписки про обов`язок сплатити кошти за товар допустимими доказами є, зокрема, письмові. Так суд зазначає, що за ч. 1 ст. 218 ЦК заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. При цьому в такому випадку рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Також суд не приймає до уваги вже доводи [PERSON] з посиланням на Інтернет ресурси щодо дати виходу у продаж комп`ютерних комплектуючих лише у 2019 році, зокрема, процесор AMD (AM4) Ryzen 5 3600 та відео карта GeForce RTX2070 Super, в тій частині, що товару, вказаного у накладній від 4 вересня 2018 року не існувало на момент її складення. Суд при цьому зазначає, що оскільки судом не прийнято до уваги накладну від 4 вересня 2018 року, надану представником позивача, то доводи [PERSON] в цій частині щодо існування взагалі такого товару, суд не досліджує. За експрес-накладною від 18 грудня 2018 року вбачається, що [PERSON] з м. Запоріжжя відправив документи [PERSON] до м. Маріуполя службою доставки «Нова пошта» (а. с. 19). Враховуючи, викладене вище судом вмотивування та відсутність доказів відношення такої поштової кореспонденції до матеріалів справи за наявним предметом спору, то суд не приймає до уваги також вказану експрес-накладну від 18 грудня 2018 року. Таким чином, підсумовуючи наведене обґрунтування, суд встановив, що на виконання договору купівлі-продажу товару із розстроченням проведення за нього платежу, укладеного між сторонами, що підтверджується розпискою від 4 вересня 2018 року, [PERSON] підтвердила отримання нею від ФОП [PERSON] товару з розстроченням платежу на суму 168 000 грн. та зобов`язалась провести оплату ФОП [PERSON] в строк до 8 березня 2019 року вартість такого товару. Однак, як було встановлено судом, відповідачка не здійснила повної оплати за поставлений їй товар, внаслідок чого позов ФОП [PERSON] є обґрунтованим. Суд зазначає, що [PERSON] не довела в суді проведення нею повного розрахунку з позивачем по розписці від 4 вересня 2018 року. Також суд вставив, що представник ФОП [PERSON] не довів у судовому засіданні, що відповідачка провела оплату боргу на загальну суму 40252,82 грн. на картрахунок позивача на виконання іншого зобов`язання перед ним ніж того, що виник з розписки від 4 вересня 2018 року. Отже, оскільки суд врахував докази на проведення [PERSON] позивачу оплати за розпискою від 4 вересня 2018 року на загальну суму 40252,82 грн., то внаслідок цього непогашеною є заборгованість у неї за таким договором в розмірі 117747,18 грн. (158000 - 40252,82 = 117747,18). Зважаючи на встановлену судом суму боргу [PERSON] перед позивачем заборгованість по розписці від 4 вересня 2018 року, суд на підставі визначеного індексу інфляції за період, вказаний представником позивача, тобто з 30 грудня 2019 року по 6 липня 2020 року, розрахував суми інфляційних витрат відповідно до долученого до справи судового розрахунку, за яким вбачається, що інфляційні витрати позивача за ст. 625 ЦК становили - 2366,72 грн. Також судом на виконання положень ст. 625 ЦК обраховано 3% річних відповідно до долученого до справи судового розрахунку на підставі встановленого судом боргу відповідача перед ФОП [PERSON] за період, вказаний представником позивача, тобто з 30 грудня 2019 року по 6 липня 2020 року, з огляду на що вбачається, що розмір 3% річних становить - 1833,82 грн. Таким чином судом було встановлено загальну заборгованість [PERSON] перед ФОП [PERSON] за договором від 4 вересня 2018 року з урахуванням сум за ст. 625 ЦК, яка дорівнює 121947,72 грн. (117747,18 + 2366,72 + 1833,82 = 121947,72). З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов ФОП [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення боргу за розпискою від 4 вересня 2018 року за договором про надання товару із розстроченням платежу в сумі основного боргу - 117747,18 грн., 3% річних - 1833,82 грн. та інфляційних витрат - 2366,72 грн. Згідно із ст. 141 ЦПК суд стягує на користь ФОП [PERSON] з [PERSON] також витрати позивача зі сплати судового збору відповідно до розміру задоволених судом позовних вимог в сумі 1219,48 грн. (121947,72 х 0,01 = 1219,48).

Outcome: partial