Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Представниця [PERSON] в інтересах позивачки [PERSON] звернулась до суду з позовом до Дубовецької сільської ради (далі - Рада), в якій просить: - визнати незаконним розпорядження сільського голови Дубовецької сільської ради Івано-Франківської області від 22 березня 2021 року № 92-к; - поновити [PERSON] на посаді діловода Дубовецької сільської ради з 22 березня 2021 року; - стягнути з Дубовецької сільської ради Івано-Франківської області на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 23 березня 2021 року до дня поновлення на роботі; - стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4600,0 грн. Позов обґрунтований тим, що розпорядження сільського голови Дубовецької сільської ради Івано-Франківської області від 22 березня 2021 року № 92-К (далі - Розпорядження № 92-К) прийняте всупереч вимогам чинного трудового законодавства та підлягає скасуванню як незаконне. Зокрема, позивачка зазначає, що під час реорганізації органу місцевого самоврядування її звільнено із займаної посади без встановленої трудовим законодавством процедури звільнення працівника. У судовому засіданні позивачка та її представниця позов підтримали, просили його задовольнити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити. Вказав на правомірність оспорюваного Розпорядження № 92-К, оскільки позивачка згідно з вимогами статті 49-2 КЗпП України заздалегідь була повідомлена про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією. Їй на рівні з іншими працівниками була надана можливість взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад. [PERSON] , маючи вищу освіту, не подала своєї заяви на участь у конкурсі на заміщення восьми вакантних посад провідного спеціаліста відділу «Центр надання адміністративних послуг» Дубовецької сільської ради. Більше того, при спілкуванні з колегами постійно зазначала, що не бажає знову занурюватись в роботу органів місцевого самоврядування та планує присвятити більше часу собі та своїй сім`ї. У зв`язку з небажанням [PERSON] взяти участь у жодному із кількох конкурсів на зайняття вакантних посад в Дубівецькій сільській раді, відсутності посади діловода в с. Маріямпіль, [PERSON] відповідно до Розпорядження № 92-К звільнено з посади діловода Дубовецької сільської ради. Крім того, представник відповідача просив відмовити у позові через пропущення строку звернення до суду з цим позовом. Заслухавши пояснення сторін у справі, надавши належну правову оцінку наявним у справі письмовим доказам, суд установив наступні фактичні обставини у справі. [PERSON] з листопада 2010 року до листопада 2020 року працювала у Маріямпільській сільській раді на посаді секретаря сільської ради, що підтверджується записами у трудовій книжці позивачки. 01 грудня 2020 року [PERSON] прийнята на посаду діловода Дубовецької сільської ради (а. с. 19-20). Також, згідно з рішенням Дубовецької сільської ради від 11 грудня 2021 року внесено зміни до структури та загальної чисельності апарату Дубовецької сільської ради та її виконавчих органів, відповідно до якої посади діловода у структурі цієї ради не передбачалась. Розпорядженням голови Дубовецької сільської ради від 30 грудня 2020 року № 91 позивачку в числі інших працівників попереджено про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією у порядку, передбаченому статтею 49-2 КЗпП України. У зв`язку з необхідністю оперативно налагодити роботу новоствореної Дубовецької сільської ради рішення сесії цієї ради від 19 лютого 2021 року внесено зміни до структури виконавчих органів Дубовецької сільської ради. Цим рішенням замість 5 вакантних посад провідних спеціалістів відділу ЦНАП уведено 5 посад діловодів. Як пояснив представник відповідача на вказані 5 вакантних посад діловода були прийняті (переведені) відповідні працівники, які разом з позивачкою повідомлялися про наступне вивільнення. З метою визначення переважного права на залишення на роботі працівників, повідомлених про вивільнення, у порядку статті 49-2 КЗпП України керівництво Ради провело порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці вказаних працівників. Саме на підставі аналізу та отриманих рекомендаційних листів (а. с. 86-88) старостів в округах, де передбачалась посада діловода було заповнено відповідні вакантні посади діловода. Представник відповідача вказує на те, що позивачка не бажала брати участь у жодному з багатьох оголошених конкурсів. Окремо наголосив, що станом на 22 березня 2021 року (день звільнення) у Раді були відсутні будь-які вакантні посади. Розпорядженням голови Дубовецької сільської ради від 22 березня 2021 № 92-К [PERSON] у порядку статті 49-2 КЗпП України та у зв`язку з відсутністю можливості працевлаштувати на іншу роботу звільнено з посади діловода Дубовецької сільської ради за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України 22 березня 2021 року у зв`язку з реорганізацією Дубовецької сільської ради. При цьому, сторони у судовому засіданні визнали ту обставину, що відповідач здійснив повний розрахунок з [PERSON] , включаючи останній робочий день 22 березня 2021 року. Вважаючи таке звільнення незаконним, [PERSON] звернулась до суду з цим позовом. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з пунктом 1 глави Х1Х «Прикінцеві положення» КЗпП України, яка доповнена згідно із Законом України № 54-1Х від 30 березня 2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (зі змінами і доповненнями), згідно статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» Кабінет Міністрів України установив з метою запобігання поширенню на території України гострої респірторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину , встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, суд, враховуючи вищевикладене, дійшов висновку про те, що строк звернення до суду з позовом щодо вирішенням трудового спору про поновлення на роботі продовжується на час дії карантину та не є пропущеним. Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно з приписами статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва тощо. Суд звертає увагу на те, що при визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Аналіз змісту частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Вимоги цієї статті вважаються виконаними в повній мірі, коли працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня фактичного розірвання трудового договору. Отже, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про відсутність вакантних посад у штаті Ради станом на 22 березня 2021 року та через це неможливість запропонувати позивачці відповідну посаду, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня фактичного звільнення, а не існує лише у день фактичного припинення трудових відносин. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, Дубовецька сільська рада проводила конкурси на зайняття вакантних посад, однак посилання відповідача на те, що позивачка не брала участь в них, не може бути безспірною підставою обґрунтованості її звільнення, оскільки останній взагалі не пропонувалась посада. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 при звільненні працівника у зв`язку зі скороченням штату роботодавець зобов`язаний йому запропонувати всі вакансії, що відповідають вимогам посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Однак, як встановлено вище, відповідач взагалі не пропонував будь-яку вакантну посаду позивачці, а оголошував конкурси на заміщення вакантних посад, що є порушенням права на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України та підлягає відновленню шляхом задоволення позову про поновлення позивачки на посаді. Як установлено в ході розгляду справи, [PERSON] , звільнена з посади діловода Дубовецької сільської ради, яка станом на час звільнення 22 березня 2021 року, фактично, навіть не була скорочена у зв`язку з реорганізацією Дубовецької сільської ради. Таким чином, суд вважає за необхідне вказати на помилковість твердження відповідача щодо дотримання ним визначеної КЗпП України процедури звільнення позивачки, посилаючись лише на факт її повідомлення за два місяці до її фактичного вивільнення та оголошення конкурсів. Крім того, суд звертає увагу на те, що приписи статей 42 та 49-2 КЗпП України повинні застосовуватися у нерозривному зв`язку, зокрема в частині дотримання під час звільнення особи вимог щодо переважного права на залишення на роботі. Так, відповідач у цій справі жодними доказами не довів, що під час звільнення [PERSON] дотримано процедуру, передбачену статтею 42 КЗпП України, а саме, що під час вирішення питання, хто з працівників повинен залишитися на посаді діловода сільської ради, відповідач на конкурсній основі визначив працівників, які за більш високою кваліфікацією, продуктивністю праці та іншими визначеними у вказаній нормі критеріями отримали переважне право на залишення на відповідній посаді перед позивачкою. Урахування лише рекомендаційних листів старостів під час надання переважного права відповідним працівникам не може бути підтвердженням дотримання Радою вимог статті 42 КЗпП України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання незаконним Розпорядження № 92-К та наявність підстав для поновлення [PERSON] на посаді діловода Дубовецької сільської ради з 22 березня 2021 року. Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З огляду на приписи статті 235 КЗпП України, суд дійшов висновку також про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Дубовецької сільської ради на користь [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а саме з 23 березня 2021 року до дня фактичного поновлення на роботі, оскільки розрахунок за 22 березня 2021 року з позивачкою проведений. Що стосується вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно зі статею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Крім цього, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св 19). Також, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124 св 20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. З наданих до матеріалів справи доказів вбачається підтвердження здійснення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4600,0 грн, а саме: меморіальним ордером від 07 липня 2021 року про оплату 4600,0 грн, випискою по рахунку за 07 липня 2021 року, актом приймання виконаних робіт від 09 липня 2021 року, договором про надання правової допомоги від 06 липня 2021 року, ордером про надання правової допомоги та свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю (а. с. 43-49). Отже, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки 4600,0 грн витрат на правову допомогу. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову загалом та наявність підстав для його задоволення.

Outcome: approved