Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, а саме - гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS] В обгрунтування позовної заяви зазначив, що згідно рішення Ружинської селищної Ради народних депутатів від 12.06.1991 року дідові позивачки, [PERSON] була виділена земельна ділянка для гаражного будівництва. На той час земельна ділянка площею 25 м кв. надавалася у довічне успадкування володіння з земель селища для побудови гаража. Одразу після отримання земельної ділянки, батько позивачки, [PERSON], збудував гараж загальною площею 35 м кв. Однак за життя ні покійний дід, а ні покійний батько не оформили належним чином правовстановлюючі документи на гараж. Ще за життя батька, приблизно з 2005 року, позивачка постійно користувалася гаражем, дбала про нього, проводила поточні ремонти. Тобто протягом періоду, більше як 10 років, безперервно володіє та користується нерухомим майне саме - гаражем, який розташований за адресою: [ADDRESS] а тому просить визнати за нею право власності на даний обєкт в порядку набувальної давності. У відкритому судовому засіданні представники позивача, [PERSON], [PERSON], позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві. В судовому засідання представник відповідача позовну вимогу стосовно визнання права власності на гараж за набувальною давністю визнав повністю та не заперечував стосовно її задоволення. Заслухавши пояснення сторін, свідків, з»ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України(далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 20 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набуте як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить на праві власності іншій особі. Відповідно до ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном- протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно- через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила вказаної статті поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Набувальна давність за вказаною нормою поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження доводів про виникнення у позивача права власності за набувальною власністю на нерухоме майно гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] в якості доказів представник позивача надав: -Копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 30.09.187 року Ружинською селищною радою Ружинського району Житомирської області (а.с.9), відповідно якого, Федун (згідно свідоцтва про шлюб а.с.10) [PERSON] народилася [INFO] року, її батьком є [PERSON], який помер [INFO] року 9 (а.с.11); -Копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №00011466790 від 07.12.2012 року сформованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ружинського районного управління юстиції Житомирської області, згідно якого батьком [PERSON] був [PERSON] (а.с.15) -Рішення Ружинської селищної Ради народних депутатів 6 сесії 21 скликання від 12.06.1991 року про виділення земельних ділянок для гаражного будівництва, відповідно до якого [PERSON] виділено земельну ділянку для гаражного будівництва (пл.25м кв) (а.с.17); -Копію технічного паспорта на вказаний гараж (а.с.20-23), який виготовлений Бердичівським МБТІ Житомирської області 26.11.2013р., з якого вбачається, що гараж по [ADDRESS] побудований в 1991 році і має площу 35.0 кв.м., господарські споруди:погріб під частиною господарської будівлі, сарай побудовані в 1991 році, правовстановлюючі документи на вказаний гараж в БТІ не зареєстровано (а.с.12); -Копію рішення виконавчого комітету Ружинської селищної ради Житомирської області від 24.02.2014 року за №17 про надання адреси та нумерації гаража (а.с.8), відповідно до якого надано адресу та нумерацію гаражеві:провулок.[ADDRESS] В судовому засіданні представником позивача не надано доказів про затвердження проекту будівництва та дотримання забудовником будівельних норм та правил при будівництві гаража [PERSON]. У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, суд вважає, що гараж за адресою: вул провулок [ADDRESS] є самочинним будівництвом. У відповідності до ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року роз»яснено, що з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Така ж позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року в справі №6-45431св14. А тому суд вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи ст. 344 ЦК України, оскільки передбачають захист прав особи, яка добросовісно заволоділа чужим майном і воно не є самочинно збудованим. Крім того як вбачається з пояснень представника позивача, позивачка [PERSON] звернулась до суду про визнання права власності за набувальною давністю на гараж, мотивуючи тим, що користується ним добросовісно і відкрито з 2005 року, тобто більше 10 років. Допитані в судовому засіданні свідки:[PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, той факт, що батько позивачки, [PERSON], побудував гараж та разом з позивачкою користувався ним. Отже, як вбачається з мотивів позову та матеріалів справи, що не лише позивачка відкрито безперервно володіє гаражем з 2005 року, а й її батько [PERSON], який помер [INFO] Подаючи позов про визнання права власності за набувальною давністю у 2017 році, позивач не дотримала строку набувальної давності щодо нерухомого майна, який становить 10 років. Таким чином, враховуючи обставини справи, а також наведені вище положення закону, суд приходить до висновку, що правових підстав для задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на гараж на провулок [ADDRESS] за набувальною давністю не вбачається. З аналізу вищевикладених норм матеріального права випливає, що вирішуючи справи зазначеної категорії необхідно встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними, чи порушує таке майно права інших осіб. Встановивши, що нежитлова будівля (гараж) до експлуатації не прийнята, у встановленому законом порядку за власником не зареєстрована, земельна ділянка під забудоване нерухоме майно у встановленому порядку у власність або у користування не передавалась, правових підстав для визнання за позивачем права власності на гараж немає. Законодавством встановлено спеціальний режим правового регулювання відносин у сфері набуття права власності на новостворене нерухоме майно. З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем був обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, тому у позові суд відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed