Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Представник позивача у червні 2021 року звернувся до суду з указаним позовом в інтересах [PERSON] який мотивував тим, що позивач є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На даний час у будинку зареєстровані донька позивача [PERSON] та колишній зять [PERSON] . На обґрунтування позову представник позивача також зазначив, що відповідач та дочка позивача перебували у шлюбі, однак 07.07.2020 [PERSON] зібрав свої речі та виїхав у невідомому напрямку. Заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 05.03.2021 було задоволено позов [PERSON] та розірвано шлюб між нею та [PERSON] . Починаючи з 07.07.2020 відповідач не приїжджав до м.\~Тростянець та не відвідував будинок розташований по [ADDRESS] , а також у будинку відсутнє майно належне відповідачу. Факт реєстрації відповідача у зазначеному будинку, створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні цим будинком. Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10.06.2021 було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Проти заочного розгляду справи позивач не заперечив. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Згідно вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4)\~позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести по справі заочний розгляд. Заслухавши пояснення позивача та його представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.07.2013 належить на праві власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 4-6). З будинкової книги для прописки громадян вбачається, що зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] значиться: житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-10). Відповідно до довідки Тростянецької міської ради Сумської області від 19.04.2021 № 1250 у будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1982 року народження та [PERSON] , 1990 року народження (а.с.7). Відповідно до акту обстеження по розгляду щодо встановлення місця проживання від 21.05.2021 [PERSON] , 1990 року народження не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 05.03.2021 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14-15). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] кожен окремо повідомили, що вони є сусідами позивача та бачили, що у березні 2020 року до позивача приїжджав зять [PERSON] , але у м. Тростянець останній ніколи не проживав. Де він на даний час проживає їм не відомо. Вирішуючи заявлену\~позивачем вимогу\~про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Приписи статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь - яких осіб, у тому числі від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до цієї норми закону відповідач зобов`язаний був зареєструватись за новим постійним місцем проживання протягом 10 днів з дня переїзду до цього постійного місця проживання. Тому суд вважає, що реєстрація постійного місця проживання відповідача за адресою належного позивачу на праві власності будинку, є формальною, без наміру його фактичного проживання в даному будинку. Відповідно він втратив право на користування цим будинком, оскільки не проживає у ньому понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що відповідач не проживає у спірному будинку понад один рік без поважних причин, не проявляє будь-якого інтересу до проживання в даному будинку, факт його реєстрації створює перешкоди позивачу в розпорядженні належним йому будинком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства, а також те, що позивач просив не стягувати з відповідача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору, питання про розподіл судових витрат суд не вирішує.

Outcome: approved