Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності. В обгрнтування позову зазначає, що [PERSON] у 2001 році познайомилася з [PERSON] , з яким проводили разом час, а з 2004 року вони почали мешкати разом. З березня 2004 року вони мешкали разом, вели спільне господарство, мали спільні права й обов`язки та спільний бюджет, спільно приймали рішення щодо витрачання спільних коштів, тобто їх стосунки були притаманні подружжю. Власного житла у жодного з них на той час не було, а тому вони спільно орендували квартири. На той час вони обидва працювали, а тому здатні були спільними зусиллями оплачувати вартість оренди квартир. Вона працювала та мала власний постійний дохід. За деякий час, їх спільних заощаджень вистачило на перший внесок за кредитним договором та в літку 2007 року за спільні кошти вони придбали власне житло, а саме кв. [ADDRESS] . Кредитний договір було укладено лише на імя відповідача, але даний договір укладався в інтересах сім`ї. Істотне значення має те, що грошові кошти за кредитним договором в повному обсязі були сплачені подружжям у період з 2007 року по орієнтовно 2014-2015 рік. Точної дати повного розрахунку по кредитному договору вона не пам`ятає, але це було у період фактичного проживання однією сім`єю, а з 2010 року перебаваючи вже у зареєстрованому шлюбі. З часу придбання квартири по фактичне припинення шлюбних відносин, тобто до 2016 року сторони спільно мешкали в спірній квартирі. [INFO] в них народився син [PERSON] , з яким вони разом з 02 жовтня 2008 року по 09 жовтня 2008 року були на відпочинку в Єгипті, про що свідчать долучені фотокартки і штампи у її закордонному паспорті. В спільно набуту квартиру вони заїхали вже з дитиною. З 23 лютого 2010 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився другий спільний син [PERSON] 04 квітня 2017 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. 15 березня 2019 року вона вже зверталася з таким самим позовом до Тернівського міського суду Дніпропетровської області, але ухвалою суду від 19 червня 2019 року позов залишено без розгляду. Відповідач добровільно бажав поділити спільне майно та сплатити їй 50% ринкової вартості спірної квартири, а тому вона подала до суду заяву про залишення позову без розгляду. На теперішній час відповідач відмовляється від вирішення питання поділу спільно набутого майна в досудовому порядку, ігнорує її пропозиції з даного приводу, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. У зв`язку з чим, просить суд встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 березня 2004 року по [INFO] ; визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] , право власності на іншу 1/2 частину квартири [ADDRESS] залишити за [PERSON] . Ухвалою Тернівського міського суду від 03 лютого 2020 року провадження по справі відкрито. Ухвалою суду від 22 січня 2020 року в задоволенні заяви представника заявника [PERSON] - адвоката Шчекіч І.В. про забезпечення позову, а саме: накладення заборони відчуження кв. [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та заборонення іншим особам діяти за довіреністю від імені [PERSON] з метою відчуження кв. [ADDRESS] - відмовлено. Представник позивача - адвокат Шчекіч І.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю та накопичували кошти для придбання нерухомості, оскільки вони постійно мешкали однією сім`єю, винаймали нерухомість для спільного проживання. Після того, як вони накопили кошти, вони придбали спірну квартиру, а тому вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідач та позивач сумісно накопичували кошти, оскільки вони працювали вдвох, квартира є об`єктом сумісно набутого майна. На даний час діти позивача проживають разом з батьком, оскільки є рішення суду про визначення місця проживання дітей з батьком, з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання їх спільних дітей. Відповідач перешкоджає позивачу у спілкуванні з дітьми, але [PERSON] активно приймає участь у вихованні дітей, періодично сплачує аліменти. З приводу кредитного договору, який [PERSON] уклав з банком для придбання квартири для спільного проживання може зазначити, що жодних документів щодо сплати за кредитним договором у позивачки не має, позивачка довіряла чоловіку та не мала підстав для того, щоб перевірити чи сплатив відповідач за кредитним договором чи ні, вона не перевіряла квитанції, тим більше зазначає, що позивачка навіть не робила копії цих квитанцій, оскільки повністю довіряла чоловіку. [PERSON] народила відповідачу двох дітей, весь час коли вона перебувала у стосунках з відповідачем, вона працювала, позивачка приймала участь у накопичувані коштів з позивачем. Позовні вимоги просить задовольнити та вирішити питання щодо судових витрат. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що він з позивачкою у період з 2004 по 2010 рік однією сім`єю постійно не мешкали, вони то сходилися, то розходилися. На момент придбання квартири він з [PERSON] не мешкав, він сам взяв кредит та сам сплачував грошові кошти на погашення кредиту. Останні платежі по кредиту йом допомогла зробити його матір. Йому відомо, що [PERSON] на момент придбання квартири ніде не працювала, а якщо працювала, то куди вона витрачала зароблені кошти він не знає. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача - адвокат Тарковська Т.В. в судовому засіданні пояснила, що вона разом з [PERSON] позовні вимоги не визнають. На даний час діти мешкають разом з батьком у його квартирі, їх місце реєстрації повністю співпадає з місцем реєстрації батька. Позивачка ніколи там зареєстрованою не була. У [PERSON] існує заборгованість щодо сплати аліментів на утримання дітей, які мешкають разом з батьком за рішенням суду, у розмірі приблизно 100 тисяч грн. Просила в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю, оскільки позивач та відповідач спільно не проживали, можливо мешкали деякий час, але спільних коштів у них не було, спільного господарства вони не вели. Крім того, у судових дебатах зазначила, що жоден з допитаних свідків не змогли підтвердити певний проміжок часу спільного проживання сторін, також свідки навіть не змогли показати які речі спільно купувались та за чиї саме кошти. Свідки підтвердили лише факт того, що позивач та відповідач мешкали періодично, а не тривалий час. Вважає, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю у відповідний період, факт ведення спільного господаства та бюджету, а тому й інші вимоги позивача не підлягають задоволенню. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що у неї зі сторонами кумівські стосунки. [PERSON] та [PERSON] на даний час разом не мешкають, вони розлучені та діти знаходяться з [PERSON] . Їй відомо, що вони мешкали разом з 2002 року, але офіційно в шлюбі не перебували. Вони разом мешкали на з`ємних квартирах, пару років на [ADDRESS] , пару років вона здавала їм житло, а потім [PERSON] придбав свої власне житло, і вони жили там разом. Їй не відомо купували вони меблі разом чи ні. Крім того, пояснила, що [PERSON] не постійно проживала з [PERSON] , вони то сходились, то розходились. Вона хрещена мати їх старшого сина. [PERSON] з [PERSON] з 2005 року до народження дитини мешкали разом, потім деякий час сварилися, вони розлучалися на декілька місяців. Станом на дату народження дитини, у 2006 році вони проживали на з`ємній квартирі по [ADDRESS] , позивачка не працювала, на скільки їй відомо до вагітності. У 2006-2007 році вони з`їхалися та на той період та мабудь вели спільне господарство, їх стосунки були притамані подружжю. До народження дитини, вона відвідувала їх. Потім у 2007 році вони мешкали у своїй квартирі, та вона відвідувала їх родину в них дома. [PERSON] працював, а [PERSON] з дитиною сиділа дома. Їй не відомо, що вони купували разом. Коли [PERSON] купив квартиру, то вони з`їжали з квартири, яку в неї винаймали. Потім він посвариливс з [PERSON] та після цього вона довго не бачила її. Їй відомо, що у [PERSON] не було квартири та не було у неї можливості платити за кредит. [PERSON] працювала на Цофі, потім у магазині 9/12, займалася фото, але в який період не пам`ятає. Потім вона поїхала в Одесу працювати - її молодшому сину [PERSON] тоді було 2-3 роки. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що у нього зі сторонами кумівські стосунки, хрестив молодшого сина. Він кумів знає з 16 років. Як сім`я вони проживали по з`ємних квартирам, в 2007 року [PERSON] купив квартиру за свої власні кошти, так як з [PERSON] вони не були одружені. Які були фінансові моменти сім`ї він не знає. [PERSON] ставився до [PERSON] як до дівчини, вони разом жили, харчувалися. До того, як [PERSON] уїхала, вони то жили разом, то ні. У куплену квартиру в 2007 року сторони заїхали разом, він перебував у них в гостях, бачив її речі, вона поводила себе як господиня. Вона працювала на Цофі. Потім [PERSON] одружилася з [PERSON] , а через деякий час, зі слів [PERSON] , вона стала жити з [PERSON] . Йому відомо, що коли була перша дитини, вони жили на [ADDRESS] без реєстрації шлюбу. На квартиру [PERSON] брав кредит, сам платив та сам сплачував комунальні платежі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона познайомилася з [PERSON] приблизно о 2003 році. [PERSON] також знає давно. Вона з позивачкою спілкувалась постійно, вона приходила до неї в гості по [ADDRESS] , де вона жила разом з відповідачем. Потім вони жили по [ADDRESS] , та в них вже були діти. Вона зі сторонами разом зустрічали Новий [PERSON] , [PERSON] розповіла їй, що вони купили квартиру в кредит, в даній квартирі вона поводила себе як господарка. Також, повідомила, що [PERSON] їй скаржилася на те, що [PERSON] її бив. [PERSON] торгувала на ринку, а [PERSON] працював на шахті. Які саме речі вони покупали спільно, свідок не знає. Може сказати, що до появи дітей позивач та відповідач жили разом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] це рідний брат її чоловіка, а [PERSON] її рідна сестра. Вона одружилась з братом відповідача в 2001 році, та наразі вони перебувають у шлюбі. Десь через рік [PERSON] почала зустрічатися з [PERSON] , та вони зустрічались десь рік чи півтора, після чого вони почали проживати разом по [ADDRESS] . Вони ходили один до одного у гості та постійно святкували свята разом. Потім сторони жили по [ADDRESS] , харчувались спільно. Потім вони в кредит купили квартиру по [ADDRESS] та переїхали туди. Коли переїхали до квартири у них була одна дитина, а потім вже в новій квартирі народилась друга дитина. Вони жили разом як дружина та чоловік, вона поводилась як господиня. Хто платив за кредит вона сказати не може. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, він з [PERSON] разом працювали на шахті, в гості до них приходив рідко. Але коли приходив у гості по [ADDRESS] , [PERSON] жив з дружиною, в них була нормальна сім`я, вони вели спільне господарство. Позивачка наразі йому дзвонить дуже часто. Коли він до них приходив у гості, позивачка була господаркою, в квартирі був порядок, а тому вважає, що вони жили як подружжя, та мабудь вели спільний бюджет. Йому не відомо як вони вели спільний бюджет. Крім того, пояснив, що він не знає в якому році вони розписалися та в якому купили квартиру по [ADDRESS] , яка знаходиться на першому поверсі. Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 01 березня 2004 року по 23 лютого 2010 рік. На підтвердження вказаних обставин посилався на надані суду докази та показання свідків. В той же час, обставини, на які у позовній заяві посилався позивач не підтвердженні достатніми засобами доказування. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із ч ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15). Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про визнання права спільної сумісної власності, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України, поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносинах, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки». Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12) та постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа № 129/2115/15-ц). Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно з вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В той же час, судом не встановлено, що між сторонами у справі дійсно були наявні відносини, що притаманні подружжю, а саме матеріалами справи не підтверджено спільне проживання вказаних осіб, наявність між ними спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, що є обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах. Надані позивачем: копія загранпаспорту [PERSON] (а.с. 5-6), довідка про реєстрацію місця проживання [PERSON] та довідка від 15 січня 2020 року № 172, де зазначено її місце реєстрації, а саме: [ADDRESS] (а.с. 8, 47), копії відповіді Тернівського МВ ГУМВС від 31 серпня 15 року (а.с. 132), від 26 серпня 2015 року (а.с. 133), копія письмових пояснень [PERSON] від 26 серпня та 31 серпня 2015 року (а.с 134, 135), копія офіційного попередження [PERSON] про недопустимість вчинення насильства в сім`ї від 31 серпня 2015 року (а.с. 130), не містять в собі доказів, що [PERSON] мешкала однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період. Також, до уваги судом не береться акт про проживання від 16 лютого 2019 року (а.с. 22), складений [PERSON] та свідками [PERSON] , [PERSON] , в якому зазначено, що [PERSON] та [PERSON] в період з березня 2004 року по вересень 2004 року мешкали у друзів за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22), оскільки дані особи в судовому засіданні не були допитані та представником позивача не ставилося про це питання, а даний акт викликає сумнів у суду, так як з нього не випливає те, що з [PERSON] мешкав саме відповідач - [PERSON] . Крім того, до уваги не береться акт від 05 вересня 2012 року № 308, який складено начальником ЖРЄУ-2 (а.с. 36), де зазначено, що [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] і [PERSON] мешкають за вищезазначеною адресою без реєстрації, оскільки з даного акту не вбачається період мешкання сторін разом. Більш того, акт складено 05 вересня 2012 року, а сторони з 23 лютого 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За клопотання представника позивача з архиву суду витребувана цивільна справа 194/472/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності для огляду оригіналів фотографій та відеозапису на СD-R диску, які є доказами позивача по даній справі. Так, судом не беруться до уваги оглянуті в судовому засідання фотографії від 26 липня 2003 року та від літка 2002 року (а.с. 28, 31), оскільки хоча відповідач і пізнав себе на цих фото, але дані фотографії не підтверджують факт проживання [PERSON] та [PERSON] у період з 01 березня 2004 року по 23 лютого 2010 року, а лише можуть підтверджувати лише їх спільний відпочинок . Крім того, спільні фотографії від 2006 року та 2009 року (а.с. 29, 30, 32, 33) не є самостійними та достатніми доказам на підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації у період з 01 березня 2004 року по 23 лютого 2010 року. Надані суду фотографії не містять жодних посилань на дату фотографування, а саме по собі знаходження позивача та відповідача у певній обстановці не презюмує їх проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства або наявності спільного бюджету, побуту, тобто вказані докази не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року (справа № 61-30273св18). Також, з оглянутого судом відеозапису, який міститься на СD-R диску, суд не вбачає будь-яких доказів, які б підтверджували факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 березня 2004 року по 23 лютого 2010 року, крім того, з диску не можливо встановити події та яким чином вони стосуються сторін по справі. У позовній заяви позивач посилається на придбання спільної сумісної власності подружжя - квартири за адресою: [ADDRESS] за спільні кошти. Квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, та договором куплі-продажу квартири від 09 липня 2007 року, посідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори. Вартість квартири складає 39424,00 грн. (а.с. 49-50, 98). Крім того, з даної Інформації, видно, що на квартиру за адресою: [ADDRESS] державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області накладено обтяження на підставі договору іпотеки від 09 липня 2007 року та розмір основного зобов`язання складає 39424,00 грн. (а.с. 49-50). Згідно відповіді АТ «Укрсиббанк» від 01 вересня 2020 року № 60-1/10-42 видно, що договір між [PERSON] та АТ «Укрсиббанк» було укладено 09 липня 2007 року, розмір грошових коштів, які отримав [PERSON] складав 39424,00 грн., кредит погашений та закритий 20 лютого 2014 року, цільове призначення кредитних коштів - кредит на придбання нерухомості на вторинному ринку (а.с. 155, 175). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 16 серпня 2007 року по теперішній час, про що свідчить копія паспорта громадянина України серії [NUMBER] та довідка про реєстацію місця проживання особи від 23 січня 2020 року № 288 (а.с. 10, 54). Між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений шлюб 23 лютого 2010 року, відділом реєстрації актів цивільного стану Тернівського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 23, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 23 лютого 2010 року та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 25 січня 2019 року № 00021960052 (а.с. 17, 34-35). Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого Тернівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 04 липня 2018 року, актовий запис № 72, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого Тернівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 04 липня 2018 року, актовий запис № 193 (а.с. 15, 16). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] , що підтверджується рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу від 25 січня 2019 року № 00021960052 (а.с. 18, 34-35). Діти сторін мешкають з батьком у спірній квартирі. У відповідності до автоматизованої системи документообігу Тернівського міського суду Дніпропетровської області, за рішенням суду від 31 жотвня 2017 року (справа № 194/713/17) визначено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , та [PERSON] з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] . За даними автоматизованої системи документообігу Тернівського міського суду Дніпропетровської області, рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року у справі № 194/505/18 стягнуто з [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів її доходів, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 13 квітня 2018 року та до досягнення дітьми повноліття. Вирішуючи даний спір, суд, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов висновку про недоведеність факту спільно проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу та набуття спірного майна (квартири) сторонами під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти. Суд вважає, що показами свідків, які допитані в судовому засіданні, не підтверджено факт проживання сторін однією сім`єю без реєстації шлюбу саме у період з 01 березня 2004 року по 23 лютого 2010 року, оскільки підтверджений ними саме факт проживання в одній квартирі сторін без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім того, саме свідками в судовому засіданні підтверджено, що позивач та відповідач лаялися між собою, то мешкали, то не мешкали разом, тобто мешкали разом час від часу. Жоден із свідків не вказав на конкретний час проживання сторін однією родиною, на конкретні спільні придбання, наприклад, меблі, речі побуту та інше. Так само і позивачем до справи не надано жодного документального підтвердження, що сторони придбавали спільні речі, меблі, спільний одяг. До того ж, як встановлено в судовому засіданні зі слів представника позивача, у позивача відсутні будь-які документи на квартиру, чеки на оплату комунальних платежів, позивачці навіть не відома чітка сума кредиту та розмір платежів, які сплачувались кожного місяця відповідачем. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, належними доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, листи ділового та особистого характеру; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Такі документи в матеріалах цивільної справи відсутні. А відповідно до правової позиції Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Також, судом встановлено, що [PERSON] з 03 грудня 2002 року по 21 лютого 2010 року не працювала, про що свідчить копія трудової книжки (а.с. 19-21), а лише з травня 2006 року по лютий 2009 року отримувала допомогу з Управління соціального захисту населення Тернівської міської ради, про що свідчить копія Індивідуальної відомості застрахованої особи, виданої Пенсійним фондом України (а.с. 37-38). Тому суд приходить до висновку, що вказані доводи позивача з приводу того, що спірна квартира придбана за спільні кошти не підтвердженні достатніми та належними засобами доказування. У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, які кореспондуються з вимогами ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 77 ППК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не підлягає задоволенню у зв`язку з його недоведеністю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для застосування положень передбачених ст. 74 СК України, у зв`язку з чим не має підстав вважати нерухоме майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Така правова позиція викладена також, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 369/3338/17. На підставі викладеного, оскільки вимога про визнання права власності у частці у спільному майні є похідної від вищезазначеної, в задоволенні якої відмовлено, суд приходить до висновку про відмову в позові повністю. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed