Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Прокуратурою Кіровського району м. Донецька в порядку перевірки дотримання вимог законодавства України Донецькою виправною колонією №124 УДПС України у Донецькій області були встановлені факти відмови засудженого до позбавлення волі [PERSON] від роботи в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії та виникненню в зв`язку з цим заборгованості цього засудженого за харчування та комунально-побутової послуги. Згідно до Указу Президента України від 9 грудня 2010р. №1085/2010 Державна пенітенціарна служба є центральним органом виконавчої влади, що безпосередньо реалізує державну політику у сфері виконання покарань, а у відповідності до ст.11 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» установи виконання покарань є державними установами, що реалізують державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та засновниками яких є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань. Невиконання зобов'язань перед державною установою, що входить до системи управління Державної пенітенціарної служби України, спричиняє шкоду державі, так як виникає загроза невиконання покладених законодавством функцій по виконанню покарань, виправлення засуджених, а також їх належного утримання в місцях позбавлення волі, що суперечить вимогам законодавства та Конституції України. На органи прокуратури, у відповідності до ст.121 Конституції України, покладено представництво Держави у судах у випадках, передбачених законодавством. Право прокурора на звернення до суду в інтересах держави передбачено ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру». У відповідності до ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі повинні працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність. Засуджені залучаються до праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній. Адміністрація зобов'язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися спільно корисною оплачуваною працею. Відповідач [PERSON], [INFO], уродженець м. Києва, громадянин України, проживаючий за адресою: [ADDRESS], вироком Дніпровського райсуду м. Києва від 14 грудня 1999р. був засуджений за ст. 94 КК України (в редакції 1960р.) до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років. Початок відбування призначеного строку покарання - 21 квітня 1999 р., кінець відбування призначеного строку покарання - 21 квітня 2014 р. Відповідач [PERSON] з 22 грудня 2011р. до 19 квітня 2012р. відбував покарання у Донецькій виправний колонії №124 УДПС України у Донецькій області, а з 20 квітня 2012р. до 13 січня 2013р. - відбував покарання у Жданівській виправній колонії УДПС України у Донецькій області. З 22 грудня 2011р. відповідач [PERSON] знову відбуває покарання у Донецькій виправній колонії № 124 УДПС України у Донецькій області. За час відбування покарання у Донецькій виправній колонії №124 УДПС України у Донецькій області відповідач [PERSON], будучи працездатним, жодного дня не працював, до праці ставиться негативно, навмисно та безмотивно відмовлявся від всіх запропонованих адміністрацією колонії робіт. Окрім того, відповідач [PERSON] за місцем відбування покарання характеризується вкрай негативно, за весь час відбуття покарання отримав 29 стягнень та тільки два заохочення у 2000-2001 роках. Згідно до ст. 121 Кримінально-виконавчого кодексу України, особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу зобов'язані відшкодувати вартість харчування, одягу, взуття, білизни, комунально-побутових та інших наданих їм послуг, крім вартості спецодягу і спецхарчування. Із засуджених, які не працюють, вартість харчування, одягу, взуття, білизни, комунально-побутових та інших наданих послуг утримується з коштів, які є на їхніх особових рахунках. У разі відсутності в засудженого коштів на особовому рахунку, виправна колонія має право пред'явити йому позов через суд. Таким чином, відповідач [PERSON], будучи працездатним, навмисно та безмотивно відмовившись працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії та не маючи інших доходів, спричинив державі в особі Донецької виправної колонії №124 УДПС України у Донецькій області майнові збитки, оскільки на його харчування та комунально-побутове забезпечення були затрачені державні кошти у сумі 6819,65 грн. Позивач просив ухвалити судове рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] вартість затрачених на його харчування та комунально-побутове забезпечення державних коштів у сумі 6819,65 грн. на користь Донецької виправної колонії №124 УДПС України у Донецькій області, а також витрати по оплаті судового збору. У судовому засіданні представник позивача - прокурор прокуратури Кіровського району м. Донецька Петрикін Д.В. в повному обсязі підтримав позовні вимоги та суду надав показання, аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, від дачі пояснень відмовився, заявивши, що він не буле слухати ніяку лекцію, після чого самовільно покинув зал судового засідання. Суд, вислухавши пояснення сторін, приходить до переконання у тому, що позовні вимоги прокурора Кіровського району м. Донецька підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.121 Конституції України на органи прокуратури покладено представництво Держави у судах у випадках, передбачених законодавством. Право прокурора на звернення до суду в інтересах держави передбачено ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені до позбавлення волі повинні працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно-корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність. Засуджені залучаються до праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній. Адміністрація зобов'язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися спільно корисною оплачуваною працею. У судовому засіданні встановлено, що вироком Дніпровського райсуду м. Києва від 14 грудня 1999р. відповідач [PERSON] був засуджений за ст. 94 КК України (в редакції 1960р.) до покарання у вигляді позбавлення волі на 15 років. Початок відбування призначеного строку покарання - 21 квітня 1999 р., кінець відбування призначеного строку покарання - 21 квітня 2014 р. Відповідач [PERSON] з 22 грудня 2011р. до 19 квітня 2012р. відбував покарання, призначене за вказаним вироком суду, у Донецькій виправний колонії №124 УДПС України у Донецькій області, а з 20 квітня 2012р. до 13 січня 2013р. - відбував покарання у Жданівській виправній колонії УДПС України у Донецькій області. З 22 грудня 2011р. відповідач [PERSON] знову відбуває покарання у Донецькій виправній колонії № 124 УДПС України у Донецькій області, адміністрація якої у встановленому законом порядку створила умови, що дають змогу засудженому займатися спільно корисною оплачуваною працею. Згідно протоколу № 3 від 28 січня 2013р., відповідача - засудженого [PERSON] переведено із дільниці карантину, діагностики та розподілу до дільниці соціалізації і йому запропоновано робочі місця згідно потужностей виробництва виправної установи і медичних показників. Незважаючи на це, за час відбування покарання у Донецькій виправній колонії №124 УДПС України у Донецькій області відповідач [PERSON], будучи працездатним, жодного дня не працював, до праці ставиться негативно, навмисно та безмотивно відмовлявся від всіх запропонованих адміністрацією колонії робіт. Окрім того, відповідач [PERSON] за місцем відбування покарання характеризується вкрай негативно, за весь час відбуття покарання отримав 29 стягнень та тільки два заохочення у 2000-2001 роках. Як вбачається з протоколів від 30 січня 2013р. та від 06 лютого 2013р., відповідач - засуджений [PERSON], будучи працездатним, навмисно та безмотивно відмовився працювати в місцях і на роботах, які були визначені адміністрацією Донецької виправної колонії №124 УДПС України у Донецькій області. Згідно медичної довідки від 17 квітня 2014р. засуджений [PERSON] не мав звільнень від роботи з приводу захворювань та листів непрацездатності під час відбування покарання у Донецькій ВК-124 УДПС України у Донецькій області. Як вбачається з бухгалтерської довідки, виданої Донецькою виправною колонією № 124, за час відбування покарання на харчування та комунально - побутове забезпечення відповідача - засудженого [PERSON] було витрачено державних коштів на загальну суму 6819 грн. 65 коп., з яких: -4159 грн. 90 коп.- витрачено на харчування засудженого; -2659грн.75 коп.- витрачено на комунально-побутове забезпечення засудженого. Ніяких утримань вказаних сум з відповідача не проводилося із-за відсутності заробітної плати. Крім того, засуджений - відповідач [PERSON] за період з 1999р. по 2013р. за систематичне злісне порушення вимог встановленого режиму утримання та правил внутрішнього розпорядку має 20 стягнень. З характеристики, наданої начальником дільниці посиленого контролю ДВК № 124, вбачається, що засуджений - відповідач [PERSON] характеризується вкрай негативно, на шлях виправлення не став, не проявляє готовності до самокерованої соціально-правомірної поведінки та негативно впливає на інших засуджених. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що з відповідача [PERSON] на користь Донецької виправної колонії №124 УДПС України у Донецькій області підлягає стягненню вартість спричиненої шкоди - витрачених на харчування та комунально-побутові послуги засудженого [PERSON] державних коштів в розмірі 6 819 грн. 65 коп. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

Outcome: approved