Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

Представник позивачів за довіреністю [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В обґрунтування позову зазначив, що в користуванні [PERSON] знаходиться земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Домоволодіння та земельну ділянку за зазначеною вище адресою [PERSON] прийняла у спадок від чоловіка. 22.06.2013 року при проведенні комісією у складі депутатів Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області обстеження земельних ділянок [PERSON] та [PERSON], які не приватизовані, встановлено, що відповідачем [PERSON] самовільно закрито проїзд до гаража [PERSON] шляхом встановлення металевого гаража на землях загального користування, які знаходяться між домоволодіннями [ADDRESS]. Лозуватською сільською радою Криворізького району в зв'язку із виявленими обставинами відповідачам був направлений припис про звільнення території загального користування від металевого гаражу (будки), який виконано не було, що встановлено при проведенні перевірки 11.07.2012 року та, крім того, виявлено, що на земельній ділянці викопані ями для встановлення стовпів під огорожу та покладено стовп у вигляді бордюра, який перешкоджає проходу до двору [PERSON]. Спірна земельна ділянка, на якій відповідачами встановлений металевий гараж та виконуються роботи по будівництву огорожі являється землею загального користування та є комунальною власністю, тобто належить на праві власності територіальній громаді Лрозуватської сільської ради . Тому позивачі просять зобов'язати [PERSON] та [PERSON] за власний рахунок демонтувати та прибрати з земельної ділянки загального користування, яка знаходиться на території Лозуватської сільської ради між житловими будинками [ADDRESS] металевий гараж (будку) та огорожу, встановлені незаконно, та відновити первісний стан земельної ділянки, а також зобов'язати відповідачів прибрати стовп у вигляді бордюра, який перешкоджає проходу до двору [PERSON], та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник [PERSON], який дії на підставі довіреностей в інтересах Лозуватської сільської ради та [PERSON] та представник Лозуватської сільради [PERSON], кожен окремо, позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду через свого представника, правом на участь в судовому засіданні не скористалася. В своїх запереченнях відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] зазначили про необґрунтованість позовних вимог через відсутність доказів належності спірної земельної ділянки до земель загального користування. Також вказували безпідставність звернення до суду [PERSON], оскільки не доведено наявність у неї права на земельну ділянку під домоволодінням [ADDRESS]. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідчення свідків вивчивши письмові матеріали, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2002 року належав житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). [INFO] року [PERSON] помер (а.с. 8). Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є його дружина - позивач по справі [PERSON] (а.с. 11), яка під час розгляду справи оформила спадщину після смерті чоловіка та отримала 29.11.2013 року свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 55-56). Докази про належне оформлення права власності на земельна ділянку під зазначеним вище домоволодінням та будь-які відомості про виділення земельної ділянки для користування в матеріалах справи відсутні, на даний час ніяких правовстановлюючих документів на земельну ділянку позивачем [PERSON] виготовлено не було. Відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.1999 року та свідоцтва про право власності від 25.06.1999 року є співвласником житлового будинку з господарчими будівлями, який розташований на земельній ділянці площею 1500 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 38,39), іншим співвласником домоволодіння є [PERSON] Сторони стверджували та ці обставини не спростовуються, що домоволодіння знаходяться по сусідству та межують одне з одним. Відповідно до акту обстеження комісією у складі депутатів Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 23.06.2013 року неприватизованих земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що відповідач [PERSON], який є сином [PERSON], встановив металевий гараж на землях загального користування (а.с.3). На підставі зазначеного акту відповідачу [PERSON] було направлено припис Лозуватської сільської ради Криворізького району про звільнення ділянки земель загального користування від металевого гаражу, який стоїть за межами домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с. 111). При проведенні перевірки щодо виконання припису сільради 11 липня 2013 року комісією депутатів Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області було встановлено факт невиконання припису, а також виявлено, що на земельній ділянці викопані ями під встановлення стовпів під огорожу та покладено стовп у вигляді бордюра, який перешкоджає проходу до двору [PERSON] (а.с. 4) Згідно зі ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із ч.1 ст.126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Заборонено приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації. Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу (ст. 131 ЗК України). Крім того, статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Таким чином, під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідно до вимог ст.22 ЗК України, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Порядок видачі державних актів про право власності на земельну ділянку регулюється Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності не земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 4 травня 1999 року № 43. Відповідно до п. п. 1 .12, 1.13 цієї Інструкції складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка та затвердженим в установленому законом порядку відведення цієї ділянки. Складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Але як вбачається з матеріалів справи та як підтвердили в судовому засіданні сторони, землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою [ADDRESS] не встановлено. До прийняття Земельного Кодексу України в редакції 18.12.1990 року, земля передавалась громадянам лише у користування, оскільки чинним на той час законодавством не передбачалось право власності громадян на землю. Частиною 5 статті 20 Земельного кодексу Української РСР (в редакції від 08.07.1970 року та який був чинним до 18.12.1990 року), право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Статтею 22 ЗК України в редакції від 18 грудня 1992 року передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа що посвідчує це право. Відповідно до вимог ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне користування ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Таким чином, правилами зазначеної норми закону передбачено, що у разі відсутності межових знаків між сусідніми земельними ділянками і невідомо, де проходить межа, основою для її відновлення є дані земельно-кадастрової документації . На підставі наведених вище норм суд погоджується з твердженнями відповідачів про правомірне користування [PERSON] земельною ділянкою площею 0,15 га, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS], частину якого вона успадкувала після смерті [PERSON]. Право безтермінового користування земельною ділянкою підтверджується свідоцтвом на будівництва домоволодіння, видним виконкомом Криворізької районної ради на підставі рішення Лозуватської сільської ради №2 від 10.02.1971 року на [PERSON] (а.с. 32) ; актом відводу земельної ділянки в натурі від 12.02.1971 року (а.с. 33). Крім того, відповідно до листа Лозуватської сільської ради Криворізького району №687/3 від 27.08.2013 року по даним земельно-шнурової книги Лозуватськї сільської ради за 2011 -2015 рік земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] закріплена за [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що вимагаючи усунення перешкод щодо здійснення позивачем [PERSON] користування земельною ділянкою шляхом демонтажу металевого гаражу (будки) та огорожі, а також стовпа у вигляді бордюра, позивач фактично не обґрунтувала, яким саме чином порушено її право. Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Згідно ст. 83 ч.3 ЗК України, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема землі загального користування населених пунктів ( майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища тощо ). Відповідно до вимог ст.16 ч.4,5 Закону України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000р., проект розподілу території є основною для визначення меж земельних ділянок на територіях існуючої забудови для розташування будинків і споруд, розроблення відповідної землевпорядної документації та оформлення в установленому законодавством порядку правоустановлюючих документів власникам, співвласникам, орендарям, а також встановлення меж земельної ділянки в натурі. Площі окремих земельних ділянок та територій при розробленні проекту розподілу території визначаються з урахуванням державних будівельних норм і детального плану території ( проекту забудови території). В той же час в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують, що між житловим будинками 17 та 17-а в с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області існує належним чином визначена земельна ділянка яка є землею загального користування. Навпаки матеріали викопіровок генерального плану [ADDRESS], розробленого на основі матеріалів топозйомки, виконаної інститутом «Укрвостокгшнинтиз» в 1988 році, та схематичного плану с. Лозуватка (а.с . 78-80), вказують на відсутність земель загального користування між зазначеними вище домоволодіння, про що також зазначила в судовому засіданні допитана в якості свідка в.о. головного архітектора Криворізького району Дніпропетровської області [PERSON] Отже суд приходить до висновку про недоведеність порушень прав Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та [PERSON] з боку відповідачів, а тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed