Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом та просить його задовольнити, посилаючись на те, що між сторонами 27.07.2012 року був укладений договір № б/н про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 11500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач порушив умови договору, не виконав їх і не виконує на даний час, допускаючи прострочення платежів, у зв'язку з чим, станом на 31.12.2016 року має заборгованість у сумі 50483,36 грн., яку позивач і просить стягнути на свою користь, а також понесені судові витрати за подання позову до суду. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Також надано письмові пояснення, згідно яких зазначено, що при оформленні кредиту відповідач підписує заяву про отримання кредиту, тим самим підтверджує, що ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, а також надає згоду на те, що заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають Договір про надання банківських послуг. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Таким чином, між сторонами був укладений вищевказаний кредитний договір, з умовами якого відповідач був ознайомлений, про що свідчить його підпис в Заяві. Представник позивача зазначає, що з моменту укладення кредитного договору пройшло 4 з половиною роки, однак позичальник не звертався в [PERSON] за фактом неправильного нарахування відсотків, тобто він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився. Вищевказаний кредит не можна вважати споживчим, оскільки відповідач отримав його у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку без зазначення цільового призначення. Таким чином, представник позивача вважає, що Банком під час укладення кредитного договору надано відповідачу всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору, крім того, доказом наявності факту ознайомлення відповідача з умовами кредитування є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, а саме фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією отриманням кредиту та сплатою ним періодичних платежів, договір укладений відповідно до чинного законодавства. Стосовно посилань про те, що позивач не скористалася грошовими коштами за тілом кредиту, оскільки сумою у 6565,00 грн. шахрайським способом заволоділа невідома особа представник Банку пояснив, що відповідно до умов Договору Клієнт зобовязаний застосовувати заходи запобігання втрати карти, ПІНа або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконного використання. Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на Картрахунку. Про втрату картки позивач не заявляв, грошові кошти знімалися за допомогою банкомату і відповідно відповідач здійснюючи переказ коштів мав в наявності платіжну карту і знав властивий їй ПІН-код, відомий лише держателю карти та необхідний для здійснення операцій з платіжною картою. [PERSON] клієнт несе повну відповідальність за операції проведені з Картою. Згідно ст. 33 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесеними на карті даними. Стосовно застосування строку позовної давності представник Банку вказав, що вказаний строк не пропущено, оскільки строк дії платіжної карти скінчився 31.12.2016 року, тобто позов можна подавати у трирічний термін до 31.12.2019 року, а з ним [PERSON] звернувся 07.02.2017 року, про що зазначено у правових позиціях ВСУ, які викладені у постановах від 19.03.2014 року справа № 6-14цс14 та від 18.06.2014 року справа № 6-61цс14. Відповідач в судове засідання не прибула, проте надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, проти задоволення позову заперечує, про що надано низку письмових заперечень та пояснень. Так, остання послалася на те, що кредитного договору вона з позивачем фактично не укладала, а підписану нею заяву не можна розцінювати як частину договору, оскільки вона є лише пропозицією однієї сторони укласти договір, її зміст містить лише умови майбутнього договору і виражає намір відповідача вважати себе зобовязаним у разі прийняття банком цієї пропозиції. Умови надання банківських послуг також не можуть бути частиною кредитного договору, оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст. 207, 638, 1054 ЦК України, зокрема відсутня умова про розмір кредиту, який надається позичальнику та кінцевий термін його повернення. Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження ознайомлення відповідача з умовами кредитування та про його згоду з такими умовами. Таким чином вважає, що такий договір є нікчемним правочином, а тому не може створювати для нього юридичних наслідків. Крім того, відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності, згідно з якою вража, що позивачем пропущено як загальний строк позовної давності у три роки для тіла кредиту та відсотків, так і спеціальну у один рік для пені, оскільки договір укладено 27.07.2012 року і з цієї дати має початися три та однорічний перебіг строку позовної давності, а з позовом [PERSON] звернувся 07.02.2017 року. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши позовну заяву, письмові пояснення позивача, письмові заперечення та пояснення відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини: зі змісту АНКЕТИ-ЗАЯВИ [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, 27 липня 2012 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] укладений договір про надання банківських послуг, згідно умов якого, відповідачу була надана кредитна карта «Універсальна» з первісним кредитним лімітом 300 гривень, який змінювався в подальшому до 11500 грн. та 6850 грн. зі сплатою процентів у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положенням ч. 1ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За приписами ч.ч.1,2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Як вбачається зі змісту Умов та Правил надання банківських послуг (п.1.1.), заява позичальника, Памятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи складають укладений Договір про надання банківських послуг. В зазначеному Договорі про надання банківських послуг визначені всі суттєві умови кредитного договору щодо виду банківських послуг, строку дії договору, валюти, процентної ставки, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобов'язань та інші. Відповідач [PERSON] 27.07.2012 року особисто поставила свій підпис у заяві, яка містить посилання на те, що позичальник згодний з тим, що ця заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг і тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, тим самим погодився на укладення Договору про надання банківських послуг. Крім того, у зазначеній заяві мається вказівка про те, що відповідач був ознайомлений та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку (а.с.6-7). В матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності будь-яких зауважень та заперечень з боку відповідача, починаючи з дня укладення кредитного договору, з приводу умов кредитного договору, наводячи суд на думку про погодження клієнта з усіма умовами кредитування. Доводи відповідача про те, що вона не був ознайомлена зі змістом умов та правил надання банківських послуг є безпідставними та протирічать матеріалам справи, оскільки вказані Умови та правила надання банківських послуг є невідємною частиною заяви [PERSON] від 27.07.2012 року про надання кредиту, підписаної нею особисто і у сукупності з нею складає укладений Договір про надання банківських послуг, такі доводи відповідача спростовуються змістом правових норм ст.ст.627, 628, 629 ЦК України. Крім того, згідно п.6.4.Умов та правил надання банківських послуг, у разі незгоди Клієнта з правилами та/або тарифами Банку, він має право надати Банку письмову заяву про розірвання договору. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про звернення відповідача до банку із заявою про припинення дії договору або про його розірвання. Також відповідачем не надано будь-яких належних, беззаперечних та допустимих доказів на підтвердження його правової позиції щодо нікчемності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.215 ЦК України, належних та допустимих доказів недодержання позивачем вимог до правочину, встановлених ст.203 ЦК України, а також укладення договору з порушенням будь-яких умов, визначених діючим законодавством України з боку відповідача не надано. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у строк, відповідно до умов договору та вимог закону, а згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. При цьому посилання відповідача на те, що у звязку зі скрутним матеріальним становищем він не мав можливості сплачувати заборгованість за кредитним договором, суд не приймає до уваги, оскільки зазначена обставина не є підставою, що звільняє позивальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Судом встановлено, що позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі та відкрив відповідачу рахунок, відповідач не заперечувала щодо отримання нею кредитної карти 5211537316384085 від 27.07.2012 року, а потім за цим же кредитним договором і 5211537344232868 від 25.06.2014 року. Відповідно до п. 6.5 Умов договору, відповідач зобовязався погашати заборгованість за кредитом, процентам за його користування, по витратам платіжного ліміту, а також сплачувати пеню на умовах, передбачених вказаним договором. Порядок нарахування та сплати процентів встановлений у п. 5 Умов та Правил надання банківських послуг. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] допустила порушення грошового зобовязання за кредитним договором щодо погашення кредиту, процентів за користування кредитом у встановлені договором порядку та строки, у звязку з чим за відповідачем утворилася заборгованість, яка станом на 31.12.2016 року складає: заборгованість за тілом кредиту 6840,49 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 37912,71 грн., заборгованість за пенею 2850,00 грн., а також штрафи 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2380,16 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5). В матеріалах справи відсутні відомості щодо незгоди відповідача із вищевказаним розрахунком представника позивача, також відповідачем в ході судового розгляду не надано жодних доказів, які б спростовували правильність такого розрахунку. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За правилами ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених статей, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання, крім того, має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання. Відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Стосовно стягнення сум штрафів, а саме фіксована частина 500 грн. процентна складова 2380,16 грн., суд має зазначити, що згідно Умов надання споживчого кредиту у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у процентному відношенні до суми заборгованості по кредиту за кожний день прострочення. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Кредитним договором передбачено відповідальність за порушення зобов'язання, а саме: пеня та штраф. [PERSON] за одне й те саме порушення зобов'язання передбачена подвійна відповідальність одного виду. При цьому в ст. 61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. [PERSON] неправомірно просить одночасно застосувати подвійну відповідальність одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги обгрунтовані в розмірі 47603,20 грн., які складаються з: тіло кредиту - в сумі 6840,49 грн.; заборгованість за відсотками в сумі 37912,71 грн.; заборгованість за пенею в сумі 2850,00 грн. В частині ж стягнення штрафів позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача складає 47603,20 грн. Разом з тим, відповідачем [PERSON] заявлене клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З аналізу змісту Заяви Позичальника та Умов та правил надання банківських послуг, зокрема п.п. 3.1.1 та п. 5 вбачається, що платіжна картка має встановлений строк дії, а строк погашення боргових зобовязань за кредитним договором визначено щомісячними платежами. Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Відповідно до банківської картки № 5211537344232868 від 25.06.2014 року (а.с.155), видану на ім'я [PERSON], термін дії вказаної банківської картки закінчився 12 місяця 2016 року, після чого картка не перевипускалась і не видавалась відповідачу із новим строком дії. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Судом прийнято до уваги те, що відповідно до п. 3.1.1., 5.4. умов і правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на лицевій стороні карти, і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці, а дія картки закінчилась в грудні місяці 2016 року, а з позовом банк звернувся 07.02.2017 року. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Судом прийнято до уваги, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також на те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором від 27.07.2012 року не виконав. Судом, зокрема, прийняті до уваги правові позиції, висловлені Верховним Судом України 19.03.2014 року у справі за № 6-14цс14 та 24.09.2014 року у справі № 6-103цс14, які у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими. Судом прийнято до уваги клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Отже, враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості заявлені після спливу позовної давності, не підлягають задоволенню. А саме, сума пені, яка підлягає задоволенню, має бути стягнена за 12 місяців до подання позову, що складає 1100,00 грн. Решта ж суми у розмірі 44753,20 грн. перебуває у межах трирічного строку давності і підлягає стягненню. Щодо операції зі зняття коштів 24.06..05.2015 року в сумі 6565,00 грн. 24.06.2014 року здійснювалися 5 операцій щодо переведення грошових коштів із картки відповідача на іншу картку з кінцевими чотирма цифрами 4759 (а.с.54) по 1313,00 грн. кожна. Ініціатором переказу є Власник карткового рахунку, переказ ініційовано з використанням держателем електронного платіжного засобу, що не суперечить вимогам ст. 21 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Дані платіж ініційовані Клієнтом через інтернет, а саме шляхом введення інформації про номер картки, термін її дії та СУУ код та проходженням успішної авторизації. Згідно ч. 1 Постанови НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05.11.2014 року № 705: авторизація це процедура отримання дозволу на проведення операції з використанням електронного платіжного засобу; код авторизації - набір цифр або букв і цифр, який формується і надається емітентом або юридичною особою - учасником платіжної системи, яка діє за його дорученням, за результатами авторизації. [PERSON] кожна транзакція забезпечена захистом від шахрайських дій, а саме проходження Клієнтом авторизації, тобто введення реквізитів карти, які дають можливість ідентифікувати Клієнта та картковий рахунок, та додаткове підтвердження операції шляхом введення одноразового ОТП-паролю (коду авторизації), який надсилається Банком на мобільний телефон Клієнта, який зареєстрований ним в банківській [PERSON] для підтвердження операції Відповідачем отримано та введено одноразовий ОТП - пароль, який і завершив транзакцію. Умови захисту передбачені п. 1.1.3.2.10 [PERSON] має право для різних цілей (повідомлення про зміну тарифів, активація додаткових послуг, актуалізація контактних даних, зміна Умов та правил надання банківських послуг, інформування про розмір заборгованості за кредитом, проведені банком акції, дистанційне обслуговування, оформлення платіжних документів тощо, у тому числі отримання згоди клієнта на вищезазначені дії) встановити контакт з клієнтом, використовуючи будь-які зазначені канали зв'язку: відправлення на мобільний телефон клієнта, авторизація за допомогою мобільного телефону та ОТР-пароля; поштовий лист; телеграма; повідомлення електронною поштою; повідомлення в банкоматах і терміналах самообслуговування; друк інформації на чеках в Р08-терміналах; інші засоби комунікації. Механізм отримання згоди від клієнта шляхом авторизації за допомогою мобільного телефону та ОТР-пароля такий: [PERSON] генерує ОТР-пароль і надсилає його клієнтові в тілі [PERSON] із зазначенням інформації, яка буде ним підтверджуватися. Для підтвердження згоди клієнт передає у відповіді отриманий ОТР-пароль або вводить цей пароль у відповідному рядку використовуваного сервісу. У разі збігу пароля з відправленим клієнту [PERSON] перевіряє номер мобільного телефону клієнта, а саме: чи зареєстрований він в системі Приват24 і/або МоЬіІе Вапкіпg. Якщо номер мобільного телефону зареєстрований і збігається з номером телефону клієнта, вважається, що Клієнт прийняв умови публічного договору, розміщеного у відповідному розділі Умов та правил, згідно з яким клієнту надаватимуться затребувані ним послуги. Сторони визнають ОТР-пароль, що збігся, електронним підписом клієнта. Згідно ст. 33 ЗУ « Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Платник має відшкодувати банку або іншій установі - учаснику платіжної системи шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації. Платник зобов'язаний відшкодувати шкоду, заподіяну банку або іншій установі - учаснику платіжної системи, що його обслуговують, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і проведенням незаконних операцій з компонентами платіжних систем (платіжні інструменти, обладнання, програмне забезпечення тощо). При цьому банк або інша установа - учасник платіжної системи, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за проведення переказу. Відповідно до пункту 9 Розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 грудня 2014 року N0 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. [PERSON], посилання відповідача на те, що коштами заволоділи невідомі особи є необгрунтованими, оскільки кожна операція забезпечена авторизацією та ОТР-паролі для входу в комплекси та підтвердження платежів надсилалися на його номер мобільного телефону та доступні були тільки Відповідачу. Відповідно до п.п. 2.1.9.5. Умов та правил надання банківських послуг Держатель зобовязується не передавати карту, її реквізити для здійснення операцій іншим особам, не повідомляти ПІН іншим особам, нести відповідальність за операції здійснені за допомогою ПІНа, одноразового пароля та інше. Як встановлено, у спірних правовідносинах позивач ПАТ КБ «Приватбанк» умов спірного договору не порушував, не вчиняв дій, спрямованих на заволодіння коштів із кредитної картки відповідача, а також протиправних дій, які з необхідністю сприяли цьому заволодінню. Сам по собі факт несанкціонованого зняття коштів з банківської картки позичальника не свідчить про наявність вини у цьому Банку, оскільки, як встановлено, вказані дії були вчинені шляхом переведення коштів з використанням динамічного пароля, який приходив на телефон [PERSON] Також відповідно до п.п. 2.1.5.9., 2.1.5.10, 1.1.5.5, 1.1.5.13, 1.1.5.29 Умов і правил надання банківських послуг дзвінок клієнта в контакт центр Банку або відправка СМС повідомлення на номер 10060, а також введення одноразового (динамічного) пароля, отримуваного Клієнтом на телефон є акцептом доручення Клієнта на видачу грошових засобів з Карткового рахунку без фізичної присутності карти. Клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами. Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки Клієнта, карти, контрольної інформації Клієнта, відправленому СМС повідомленні, повідомленні ПІН коди, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі або проведених клієнтом операціях стане відомою іншим особам в результаті недобросовісного виконання Клієнтом умов їх зберігання і використання і (або) прослуховування чи перехоплення інформації в каналах звязку під час використання цих каналів. Клієнт несе відповідальність в повному обсязі за всі операції, що супроводжувалися авторизацією, до моменту письмової заяви Клієнта про блокування карти (рахунку) на рух засобів, номеру мобільного телефону на надання банківських послуг. Держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжувалися авторизацією, до моменту звернення Держателя карти в [PERSON] і повідомлення про блокування засобів на картрахунку і за всі операції, що не супроводжувалися авторизацією, до моменту постановки карти в топ лист платіжною системою. Клієнт зобов'язаний підтримувати в актуальному стані номер свого мобільного телефону та інші контактні дані, що маються в розпорядженні Банку. У постанові Верховного Суду України від 14.11.2012 року, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, зазначено, що за загальним правилом зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства ( ст.526 ЦК України). Відповідно до ч 1,2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа. Аналіз положень ст. 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання. Як вбачається із матеріалів справи, грошові перекази з кредитної карти відповідача були здійснені за допомогою динамічних паролів, які були надіслані на телефонний номер відповідача. Відповідно до п. 14.12 ст. ЗУ «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Зняття коштів із кредитної картки відбулося внаслідок розголошення відповідачем третім особам конфіденційної інформації та введення динамічного пароля, який був направлений на мобільний номер відповідача, а тому вина Банку відсутня. Судом встановлено, що згідно Витягу з кримінального провадження № 12014220400000625 в Первомайському РВ ГУМВС України в Харківській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню за заявою [PERSON] щодо вчинення невстановленою особою шахрайських дій. Посилання відповідача на неможливість ухвалення рішення в цивільній справі до прийняття рішення в кримінальному провадженні є безпідставними. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. А саме, у частині стягнення тіла кредиту та відсотків позов підлягає задоволенню, а в частині стягнення пені в межах однорічного строку давності. Сума штрафів стягненню не підлягає. В порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1600,00 грн. На підставі ст. ст. 202, 203, 207, 208, 215, 256-258, 267, 526, 551, 610-612, 625, 1046, 1049-1050, 1054-1055 ЦК України,

Outcome: partial