Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Представник позивача у судовому засіданні підтримав пред'явлений позов у повному обсязі та просив його задовольнити і стягнути з відповідача на користь позивача суму матеріальної та моральної шкоди завданих в наслідок ДТП. Представники відповідача в судовому засіданні надали письмові заперечення у яких вважали пред'явлений позов не обґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечать нормам чинного законодавства, тому просили відмовити у його задоволенні. Третя особа [PERSON] до суду не з`явився. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, з урахуванням обставин, які згідно з ч. 1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 12 жовтня 2013 року о 16 год. 40 хв. в районі будинку №90 по вулиці Широкій у місті Дніпропетровську водій [PERSON] керуючи автомобілем «ВАЗ» 2115012020 ЗНГ, державний номерний знак [NUMBER], в порушення вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, не витримав безпечну дистанцію руху та допустив зіткнення з автомобілем «Хонда Цивік» державний номерний знак [NUMBER], під керуванням позивача [PERSON], що рухався у попутному з ним напрямку руху, внаслідок чого автомобілям завдано механічні пошкодження. Водій [PERSON] був визнаний винним у порушенні Правил дорожнього руху України, що підтверджується Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2013 року (справа №175/5324/13), якою [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Так, розмір заподіяної позивачу матеріальної шкоди, яка складається з вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу складових автомобіля в наслідок ДТП та матеріального збитку згідно висновку №1679 експертного дослідження по визначенню матеріального збитку КТЗ становить 25992,49 грн., яку він просить стягнути з власника автомобіля «ВАЗ» 2115012020 ЗНГ д/н [NUMBER], - [PERSON] а також суму матеріальної шкоди у розмірі 5000 грн. Відповідно до норм ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, майнова та моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну та особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Посилання позивача [PERSON] у своєму позову на те, що автомобіль «ВАЗ» 2115012020 ЗНГ д/н [NUMBER] належить на праві власності [PERSON], тому саме він повинен відшкодувати йому зазначені матеріальні та моральні збитки є необґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства. Так, відповідно до ч.5 ст. 48 Закону України «Про власність» положення щодо захисту права власності поширюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, довічного успадковуваного володіння або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором. Ця особа має право на захист свого володіння також від власника. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» оскільки згідно зі ст. 48 Закону України «Про власність» положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. Як встановлено у судовому засіданні, автомобіль «ВАЗ-2115012020 ЗНГ» д/н [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] видане ВРЕР ДАІ №1 ГУ МВС України в Дніпропетровській області), проте під час ДТП за кермом, перебував саме [PERSON], з вини якого і завдано позивачу матеріальних та моральних збитків. Відповідно до постанови пленуму Верховного суду України №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Відповідно до постанови пленуму Верховного суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування завданої шкоди», суди розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтується на законі, оскільки позовні вимоги пред'явлені до неналежного відповідача - [PERSON], а не водія [PERSON] Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність пред'явлених позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Представником позивача не надано суду належних доказів на підтвердження своїх доводів, а тому суд приходить до висновку про необхідність залишення позовних вимог без задоволення у повному обсязі.

Outcome: dismissed