Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.11.2007 [PERSON] уклав з позивачем договір кредиту №2007/40-27/066. Відповідно до умов договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 20000 євро, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повернути кредит, з врахуванням відсотків за користування кредитом, в строк до 08.11.2022 включно. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши кредитні кошти. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором був укладений іпотечний договір від 09.11.2007 між банком та [PERSON] . З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, 09.11.2007 між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки №07-15/1480 у відповідності до якого поручитель зобов`язується перед банком відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів та користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором №2007/40-27/066 від 09.11.2007. Проте, відповідно до умов кредитного договору та норм чинного законодавства України, відповідачі свої зобов`язання не виконують, внаслідок чого у них виникла заборгованість за кредитом, яку вони не сплатили. Станом на 22.02.2018 заборгованість [PERSON] перед банком згідно кредитного договору №2007/40-27/066 від 09.11.2007, складає - 22878,47 євро, що еквівалентно 760198,34 грн. (за курсом НБУ на 22.02.2018 1 євро = 33,227674 грн.), яка скаладається з суми заборгованості за кредитом - 530221,97 грн., сума заборгованості за відсотками - 229976,37 грн., в зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача зазначену заборгованість. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 11.05.2018 відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 05.06.2018 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує, у задоволені позову просить відмовити та вважати цей відзив заявою про застосування позовної давності. 03.12.2018 від [PERSON] надійшло доповнення до відзиву на позовну заяву, згідно якого крім договору кредиту, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір від 09.11.2007, посвідчений приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Чебаном М.І., предметом якого стала однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням відповідачем, на думку позивача вимоги про сплату заборгованості, позивач в червні 2018 року (під час розгляду даної справи) звернувся до державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Т.І. із заявою про державну реєстрацію за банком права власності на предмет іпотеки через звернення стягнення на предмет іпотеки. 22.06.2018 державним реєстратором було прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41749142 від 22.06.2017, за яким було зареєстровано право власності на предмет іпотеки - вищевказану квартиру та позивачем. Отже позивач 22.06.2018 в позасудовому порядку задовольнив забезпечені іпотечним договором вимоги за договором кредиту, в зв`язку з чим будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання за договором кредиту є недійсними. Враховуючи, що за умовами договору поруки, [PERSON] поручилась перед позивачем за виконання [PERSON] зобов`язань за договором кредиту, які станом на теперішній час є недійсними, то і позовні вимоги до неї про виконання цих зобов`язань також не підлягають задоволенню. 05.06.2018 [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою, за участю третьої особи [PERSON] мотивуючи свої вимоги тим, що 09.11.2007 [PERSON] уклав з банком договір кредиту №2007/40-27/066. Відповідно до умов договору Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 20000 євро, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повернути кредит, з врахуванням відсотків за користування кредитом, в строк до 08.11.2022 включно. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, 09.11.2007 між нею та Банком був укладений договір поруки №07-15/1480 у відповідності до якого поручитель зобов`язується перед банком відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів та користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором №2007/40-27/066 від 09.11.2007. Відповідно до п.2.1 договору поруки зміст забезпеченого порукою зобов`язання складає повернення кредиту в розмірі 20000 євро зі сплатою 11,5% річних рівними частинами по 235,76 євро на місяць. Із позовної заяви та доданих до неї документів їй стало відомо, що 17.10.2008 між [PERSON] та Банком було укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору кредиту №2007/40-27/066 від 09.11.2007, згідно якої був підвищений розмір відсоткової ставки до 13% річних та збільшено щомісячний платіж до 254.73 євро. Таким чином збільшився розмір процентної ставки за користування кредиту та щомісячний платіж, тобто відбулось збільшення забезпеченого порукою зобов`язання. Але позивач [PERSON] своєї згоди на збільшення забезпеченого порукою зобов`язання ніколи не давала. Враховуючи вимоги ст.559 ч.1 ЦК України позивач вважає, поруку припиненою. В позові зазначила про розгляд зустрічної позовної заяви за відсутності її та її представника. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує, просить розглядати справу у його відсутність. Відповідачі за первісним позовом в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, заява про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходила. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні превісного позову необхідно відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та [PERSON] укладено Договір кредиту №2007/40-27/066 від 09.11.2007, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 20000 євро, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повернути кредит, з врахуванням відсотків за користування кредитом, в строк до 08.11.2022 включно (а.с.6-9). 17.10.2008 між позивачем та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору про надання кредиту №2007/40-27/066 від 09.11.2007, в зв`язку із зміною умов кредитування за вищевказаним Договором кредиту (а.с.11). Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст.6, ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 09.11.2007, в день укладання Договору кредиту, для забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, між банком та [PERSON] укладено Іпотечний договір, предметом якого стала квартира [ADDRESS] (а.с.14-18). Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону «Про іпотеку»). Також, 09.11.2007 для забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором між позивачем та відповідачами укладено Договір поруки №07-15/1480, відповідно до якого [PERSON] як поручитель зобов`язується перед банком відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів та користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором №2007/40-27/066 від 09.11.2007 (а.с.19-20). Ст.553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до розрахунку вимог банку у заявку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості, останній платіж за основною сумою кредиту відповідачем здійснено 11.06.2014, а за нарахованими відсотками 15.01.2016 (а.с.28-31зв). 11.09.2017 позивач звернувся до [PERSON] через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєву А.М. із листом, яким пред`явив дострокову вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором №2007/40-27/066 від 09.11.2007 в загальному розмірі 27614,01 євро, що відповідно до курсу НБУ станом на 06.09.2017 складає 851654,42 грн. та повідомив про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання цієї вимоги в тридцятиденний строк (а.с.84). Згідно Висновку спеціаліста №05821 від 03.11.2017 незалежного економічного дослідження за Договором кредиту №2007/40-27/066 від 09.11.2007, зобов`язання [PERSON] за вищевказаним договором перед позивачем виконані в повному обсязі 11 жовтня 2014 року (а.с.85-186). На підставі вищенаведеного [PERSON] стверджує, що ні він, ні його уповноважені особи жодного платежу після жовтня 2014 року не здійснювали. Позивачем не було надано підтверджень того, що [PERSON] або його уповноважені особи здійснювали платіж після жовтня 2014 року. За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 21.06.2018 державний реєстратор КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Т.І. на підставі договору іпотеки, здійснила державну реєстрацію права приватної власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру [ADDRESS] (а.с.200-204). Таким чином, відповідачем було здійснено дії, щодо набуття права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Отже, положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними. Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 756/31271/15-ц (провадження № 61-4156св18) від 20 червня 2018 року. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст.81 ЦПК України. Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України визначає що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмовляє за недоведеністю обставин, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності, суд не вбачає. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким встановлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Частиною 1 статті 559 ЦК України (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто, закон пов`язує припинення договору поруки, на підставі частини 1 статті 559 ЦК України, зі зміною основного зобов`язання за відсутності на це згоди поручителя та зумовленим такою зміною збільшенням обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного зобов`язання, забезпеченого порукою. Так, зміна умов зобов`язання, забезпеченого порукою, без згоди поручителя може припинити поруку лише у випадку, коли зазначене призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя за забезпеченим порукою зобов`язанням. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за наявності двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-3176цс15, від 23 грудня 2014 у справі № 3-196гс14, від 20 лютого 2013 року у справі № 6-172цс12, від 21 травня 2012 року у справі № 6-18цс11, від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-112цс12). Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов`язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов`язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов`язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати. Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання. Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19). Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Судом установлено, що 17.10.2008 між позивачем та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору про надання кредиту №2007/40-27/066 від 09.11.2007, згідно якої був підвищений розмір відсоткової ставки до 13% річних та збільшено щомісячний платіж до 254.73 євро без згоди поручителя [PERSON] . Таким чином збільшився розмір процентної ставки за користування кредиту та щомісячний платіж, тобто відбулось збільшення забезпеченого порукою зобов`язання. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою, за участю третьої особи [PERSON] підлягають задоволенню, так як без згоди поручителя відбулись зміни зобов`язання, які збільшують обсяг його відповідальності, при цьому суд враховує, що зобов`язання по сплаті кредиту виконані в повному обсязі.

Outcome: approved