Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Представник позивача ТОВ «ВЕЛЛФІН» - Терно О.В., звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу, яка утворилась станом на 07.11.2019 року в розмірі 95 688,00 грн., та складається з наступного: 2400,00 грн. - сума основного боргу; 46 008,00 грн. - заборгованість за відсотками; 47 280,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 29.10.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем [PERSON] укладено договір позики № 86769 в електронній формі, у встановленому п. п. 4.1, 4.2. Правил порядку, шляхом оформлення заявки для отримання позики шляхом заповнення всіх полів Заявки. Згідно пунктів 4.1., 4.2. Розділу 4 Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на сайті товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення заявки на сайті товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. Відповідно до п. 1.1 договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 2400,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, визначені в п. 1.5 цього договору. Пунктом 1.3 встановлено, що позика надається строком на 10 днів. Відповідно до пункту 1.4 договору позики визначено, що дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником та позикодавцем. Позивачем ТОВ «ВЕЛЛФІН» на виконання п. 1.4 договору позики на картковий рахунок відповідача було перераховано суму позики в розмірі 2400,00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 29.10.2019 року, яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кошти у розмірі, встановленому договором. Відповідач не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за договором позики, відсотки, а також інші витрати відповідно до умов договору. Згідно розрахунку заборгованості за договором позики загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 07.11.2019 року становить - 95 688,00 грн., яка складається із суми позики у розмірі 2400,00 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 46 008,00 грн., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі - 47 280,00 грн., що підтверджується довідкою щодо нарахованої заборгованості за Договором позики № 86769 від 29.10.2016 року. На підставі викладеного, представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в загальному розмірі 95 688,00 грн. та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 03.12.2019 року відкрито провадження та призначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У визначений судом строк, відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву в якому відповідач просить застосувати позовну давність до вимог позивача, у зв`язку з чим відмовити в задоволенні позовних вимог з підставі пропуску позивачем строку позовної давності. Крім того, в своєму відзиві відповідач просить відмовити в задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень, які зазначені у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що на підтвердження укладення між ним та ТОВ «ВЕЛЛФІН» договору позики, позивачем надано суду заявку про укладення договору позики та договір позики № 86769 від 29.10.2016 року. Разом з цим, відповідач зазначає, що надана позивачем копія договору позики, в розділі «Реквізити та підписи сторін» містить лише зазначення інформації про позикодавця та прізвище, ім`я та по батькові позичальника, а також надрукований запис «Електронний підпис». Відповідач зазначає, що надана суду в якості доказу копія договору не може вважатися належним та достовірним доказом, оскільки не підтверджує факт підписання договору позики відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам Закону. Таким чином, надана позивачем паперова копія договору позики не є достовірним та достатнім доказом в розумінні ст. ст. 79, 80 ЦПК України та не може бути доказом факту укладення договору. Крім того, відповідачем зазначено, що позивачем не надано належних та достовірних доказів перерахування ТОВ «ВЕЛЛФІН» грошових коштів на його користь. В своєму відзиві, відповідач також просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності, передбаченої ч. 2 ст. 258 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною першою ст. 257 ЦК України, передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 255 ЦК України визначено, що якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. В обґрунтування пропуску позивачем строку позовної давності, відповідач посилається на те, що відповідно до умов наданого позивачем договору позики № 86769 від 29.10.2016 року, строк повернення позики складає 10 днів, а тому позика мала б були повернута до 06.11.2016 року включно. Відповідач вказує на те, що позовна заява надійшла до суду 12.11.2019 року, а тому позивачем пропущений трирічний строк, протягом якого позивач мав право звернутися за захистом своїх порушених прав. На підставі викладеного, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог також у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представником позивача ТОВ «ВЕЛЛФІН» - Коцар О.С. надано суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. В своїй заяві представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач просив розглядати справу без його участі та відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 29.10.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем [PERSON] укладено договір позики № 86769 в електронній формі, у встановленому п. п. 4.1, 4.2. Правил порядку, шляхом оформлення заявки для отримання позики шляхом заповнення всіх полів Заявки. Згідно пунктів 4.1., 4.2. Розділу 4 Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на сайті товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення заявки на сайті товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. За пунктом 5.1. Розділу 5 вказаних Правил, рішення про погодження чи відмову в наданні позики приймається товариством на підставі наданої заявником в електронній формі заявки на отримання позики та будь-якої додаткової інформації, наданої заявником. У відповідності до пункту 6.3. цих Правил, у разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті та шляхом надсилання електронного повідомлення на електронну адресу, зазначену в заяві. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню заявник отримує електронну копію договору позики. На підставі вказаного договору позики, позивачем ТОВ «Веллфін» надано відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 2400,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, зі сплатою процентів за користування позикою. Позивачем ТОВ «ВЕЛЛФІН» на виконання п. 1.4 договору позики на картковий рахунок відповідача було перераховано суму позики в розмірі 2400,00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 29.10.2019 року, яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року. Строк на який надається позика відповідно до п. 1.3 Договору складає 10 днів. Позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків до 08.11.2016 року. Згідно Графіку розрахунків до Договору позики № 86769 від 29.10.2016 року, сукупна вартість позики складає 2832,00 грн., з урахуванням процентів за користування позикою в розмірі 432,00 грн. Згідно розрахунку заборгованості за договором позики № 86769 від 29.10.2016 року, загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 07.11.2019 року складає - 95 688,00 грн., яка складається із суми позики у розмірі 2400,00 грн., заборгованості по процентам у розмірі 46 008,00 грн., заборгованості за простроченими процентам у розмірі - 47 280,00 грн., що підтверджується довідкою щодо нарахованої заборгованості за Договором позики № 86769 від 29.10.2016 року. Правовідносини у даній цивільній справі регулюються положеннями Цивільного кодексу України, а також Законом України «Про електронну комерцію». Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано законами України «Про електронну комерцію» та «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно частини 1 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її тримання. Відповідно до ст. ст. 1048, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Відповідно до ст. ст. 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» ( в редакції, яка була чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Правила надання грошових коштів ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до пункту 1.5 Договору позики, протягом строку позики, встановлено пунктом 1.3 Договору, розмір основних процентів складає: 1,8 процента від суми позики, але не менше ніж 20 грн. за перший день користування позикою; 1,8 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2 цього договору. Процентна ставка в розмірі 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою подано строк зазначений в п. 1.2 цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником свої зобов`язань за цим Договором. При цьому, нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів. У пункті 7.5 Договору позики відповідач підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил програми лояльності, текст яких розміщено на сайті позикодавця. Таким чином, суд вважає, що між ТОВ «Веллфін» та відповідачем [PERSON] правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився. Судом встановлено, що договір позики було укладено та підписано в електронній формі, і такі дії сторін відповідають приписам статей 6 та 627 ЦК України, статей 11 та 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з досліджених доказів, умови договору позичальником належним чином не виконані, в передбачений договором строк позика відповідачем не повернута. Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов договору позики. Згідно Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною Договору позики № 86769 від 29.10.2016 року, сукупна вартість позики складає 2832,00 грн., із урахуванням процентів за користування кредитом в розмірі 432,00 грн. Представник позивача зазначає, що станом на 07.11.2019 року загальна заборгованість позичальника перед позикодавцем за вказаними вище договором позики та всіма нарахованими відсотками становить - 95 688,00 грн., яка складається із суми позики у розмірі 2400,00 грн., заборгованості по процентам у розмірі 46 008,00 грн., заборгованості за простроченими процентам у розмірі - 47 280,00 грн., що підтверджується довідкою щодо нарахованої заборгованості за Договором позики № 86769 від 29.10.2016 року. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивачем в позовній заяві та доданих до неї документів не надано обґрунтування заборгованості по процентам за користуванням позикою. Зокрема в позовній заяві не зазначено та не надано підтвердження того, за якою процентною ставкою нараховувалась заборгованість по процентам за користування за період вказаний в позовній заяві. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач, пред`являючи вимоги про погашення позики, просив у тому числі, крім основної суми позики (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування грошовими коштами. Довідка надана позивачем щодо розміру заборгованості за нарахованими процентами за договором позики № 86769 від 29.10.2016 року, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування грошовими коштами. У суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між позивачем та відповідачем, ТОВ «Веллфін» дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Доводи відповідача зазначені у відзиві на позовну заяву про те, що матеріали справи не містять доказів того, що саме ним підписано електронним цифровим підписом заявку на укладання договору позики, і при цьому, матеріали справи не містять відомостей про сертифікацію ключа ЕЦП, відомостей про особистий ключ підписував, який має відповідати відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті, відхиляються судом, оскільки договір позики було укладено з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію»). Крім того, відповідачем не спростовані докази надані ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 29.10.2019 року, який надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, щодо зарахування коштів, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти від позивача. У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про застосування до позовних вимог наслідків спливу позовної давності, передбаченої ч. 2 ст. 258 ЦК України, відповідно до якої встановлена загальна позовна давність становить 3 роки. Оскільки строк повернення позики складає 10 днів, а тому позика мала б були повернута до 06.11.2019 року включно. Відповідач вказує на те, що позовна заява надійшла до суду лише 12.11.2019 року, тобто з перевищенням строку позовної давності. А тому відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне зазначити наступне Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). На підставі викладеного, суд не погоджується з доводами відповідача щодо спливу строків позовної давності з наступних підстав. Строк повернення грошових коштів відповідно до Договору позики № 86769 від 29.10.2016 року складає 10 днів, а тому позика мала б були повернута до 08.11.2016 року включно, а не 06.11.2016 року, як зазначає відповідач в своєму відзиві. Позовна заява підписана представником позивача 07.11.2019 року та направлена засобами поштового зв`язку 07.11.2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, що підтверджується матеріалами справи, зокрема відміткою поштового відділення, яка міститься на конверті в якому надійшла позовна заява до суду. Таким чином, не зважаючи на те, що вказана позовна заява зареєстрована в суді 12.11.2019 року, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 255 ЦК України, якщо письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. Таким чином, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «Веллфін» не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом у розмірі 2832,00 грн., та, у зв`язку з вищенаведеним, відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення суми заборгованості по процентам. З огляду на вищевказане, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки позивачем на підтвердження позовних вимог не надано належних та допустимих доказів нарахованої суми заборгованості по процентам у розмірі 46 008,00 грн., та заборгованості за простроченими процентами у розмірі - 47 280,00 грн., яка утворилась станом на 07.11.2019 року. Розподіл судових витрат, суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, яка складає 56,86 грн., виходячи із наступного розрахунку ((2832,00 грн. (сума задоволених позовних вимог) ? 95 688,00 грн. (сума заявлених позовних вимог) х 100 = 2,96 %); 1921,00 (сума сплаченого судового збору) х 2,96 % = 56,86 грн.).

Outcome: partial