Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Представник ТОВ «Кредекс фінанс» звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свою вимогу позивач мотивує тим, що 06 вересня 2011 року між ПАТ «Платинум банк» та [PERSON] (далі відповідач) укладено кредитний договір № 731/2577SFPRP7 (далі договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8328 гривень 83 копійки термін до 06 вересня 2014 року. ТОВ «Кредекс фінанс» (далі позивач) набуло право вимоги за договором на підставі договору факторингу № 1/15-ФКю від 08 травня 2015 року, що був укладений з ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів». ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги за договором на підставі договору факторингу № 2 від 08 жовтня 2012 року, що був укладений з ТОВ «ФК «БІЗНЕСФІНАНС», яке в свою чергу набуло право вимоги за договором на підставі договору факторингу № 20120619-Г від 19 червня 2012 року, що був укладений з ПАТ «Платинум банк», котрий являється первинним кредитором. Представник позивача зазначає, що відповідач взяті на себе зобовязання за договором належним чином не виконував. Відповідно до Додатку № 1 до Договору факторингу № 1/15-ФКю від 08 травня 2015 року позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 8365 гривень 90 копійок, з яких: 7131 гривня 40 копійок - заборгованість за основною сумою боргу, 518 гривень - заборгованість за відсотками, 716 гривень 50 копійок - заборгованість за пенею. Представник позивача в судове засідання не зявився про причини своєї неявки суд не повідомив про те надав до суду заяву в якій просив позовні вимоги задовольнити та розглядати справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився про причини своєї неявки суд не повідомив проте надав до суду заяву в якій пояснив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі не заперечує проти їх задоволення та просить розглядати справу у його відсутність. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум розяснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. З ч.1 ст.509 ЦК України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч.2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася та сплати процентів, належних йому. З вимог ч.1 ст.1054 ЦК України вбачається, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved