Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 8596,08 грн. та витрати понесені по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн. 00 коп., обґрунтовуючи позов наступним. Приватне акціонерне товариство «Київобленерго» є суб`єктом господарювання, що здійснює підприємницьку діяльність з розподілення електричної енергії на території Київської області. До 01.01.2019 року постачання електричної енергії на території Київської області здійснювалося ПрАТ «Київобленерго». З 01.01.2019 року послуги з постачання електричної енергії надаються ТОВ «Київська обласна ЕК». ПрАТ «Київобленерго» продовжує здійснювати свою ліцензовану діяльність в частині розподілу електричної енергії, на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії, виданої відповідно до постанови НКРЕКП №1382 від 08.11.2018 року. Згідно рішення загальних зборів акціонерів ПрАТ «Київобленерго» від 21.08.2020 року прийнято рішення щодо зміни найменування Товариства на ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі». 03 вересня 2020 року було проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З 03.09.2020 року офіційна назва ПрАТ «Київобленерго» змінилася та читається у наступній редакції: Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські регіональні електромережі». 04.06.2015 року між попередником позивача ПАТ «Київобленерго» та споживачем [PERSON] було укладено Договір про користування електричною енергією на об`єкті споживача що розташований за адресою [ADDRESS] , відповідно до умов якого відповідач був споживачем електричної енергії та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Копія паперового примірника даного договору долучена до матеріалів позовної заяви. Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою КМУ від 26.07.1999 р. №1357, які регулювали відносини між громадянами (споживачами електричної енергії) та енергопостачальниками, було передбачено, що споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем та енергопостачальником (п. 3 Правил). При цьому, користування електричною енергією - є споживання електричної енергії з дотриманням споживачем визначених відповідними договорами умов підключення електроустановок споживача до електричних мереж у точці приєднання, умов оплати купованої електричної енергії. Відповідно до п. 42 Правил споживачі електричної енергії зобов`язані: дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору, забезпечувати технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів, забезпечувати збереження приладів обліку і пломб на них у разі розміщення приладу обліку в квартирі або на іншому об`єкті споживача, оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та ПКЕЕ, надавати розрахункові документи на вимогу представників енергопостачальника для перевірки правильності оплати та відповідності записів у них показанням приладу обліку та інше. Пунктом 19 Правил передбачено, що розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. Відповідно до п. 20 Правил, було передбачено, що розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії для побутових споживачів є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Обсяг електроенергії у рахунках визначається електропостачальником на основі середньомісячного споживання електроенергії споживачем за попередній період та його заборгованості чи за домовленістю сторін. Відповідно до п. 21 ПКЕЕН знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. За власним рішенням енергопостачальник має право самостійно знімати показання приладів обліку у споживача. Також і статтею 26 Закону України «Про електроенергетику» було передбачено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов`язаний додержуватися вимог нормативно - технічних документів та договору про постачання електричної енергії. Відповідно до умов договору №200732891 про користування електричною енергією, енергопостачальник бере на себе зобов`язання надійно постачати споживачеві електричну енергію у необхідних йому обсягах відповідно до дозволеної потужності 2,2 кВт., з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а споживач зобов`язується оплачувати одержану електричну енергію за встановленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором. Абзацом 7 пункту 11 цього ж договору визначено одним із обов`язків споживача електричної енергії, оплачувати спожиту електричну енергію відповідно до умов п. 16 цього договору. Згідно з абзацом 2 пункту 12 договору, енергопостачальник має право на отримання від споживача своєчасної оплати за електричну енергію та інших платежів відповідно ПКЕЕН та законодавства України. Щодо умов та порядку оплати необхідно зазначити, що п. 16 договору врегульовано, що оплата за електричну енергію здійснюється відповідно до показань приладу обліку. Розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Енергопостачальник пропонує Споживачу три порядки оплати за отриману електричну енергію, а саме: І.). Енергопостачальник надсилає Споживачу рахунки засобами поштового зв`язку або через своїх представників, або іншим способом. Обсяг електричної енергії у рахунках вказується на підставі фактичного та/або прогнозованого споживання електроенергії Споживачем, яке визначається на основі фактичних показників приладів обліку. Для Споживача, з вперше укладається договір про користування електричною енергією при виставленні рахунку використовується заявлене Споживачем очікуване електроспоживання за місяць кВт. год., яке приймається до розрахунків до моменту визначення фактичного споживання електричної енергії. Далі нарахування проводяться на загальних підставах. енергопостачальник періодично проводить перерахунок за фактично спожиту електричну енергію та відображає його у рахунку. Фактичними показами приладу обліку є: покази отримані персоналом або представником енергопостачальника під час проведення контрольного їх знімання; покази, отримані енергопостачальником дистанційно з автоматичної системи комерційного обліку електричної енергії; покази вказані Споживачем в рахунку на дату оплати; покази повідомлені споживачем за телефоном [NUMBER] , або в інший спосіб. У разі виявлення в платіжному документі помилкових показань приладу обліку споживач зобов`язаний повідомити про це енергопостачальника. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься Споживачем на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника протягом 10 днів з дати отримання рахунку, але не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим. У разі не отримання рахунку, який виставляється енергопостачальником, споживач самостійно здійснює оплату в банківських установах. Споживач має право здійснити оплату за електричну енергію в банківських установах в будь-який час і незалежно від наявності рахунку, який виставляється енергопостачальником. Для зручності в проведенні оплати енергопостачальник має право включити в рахунок пропонований плановий платіж , що розраховується на основі споживання за попередній період. При укладенні даного договору споживач засвідчив своє бажання розрахунки за одержану електричну енергію проводити згідно порядку. У відповідності зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно положень ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з частинами першою та другою статті 614 ЦК, особа яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини першої та другої стаття 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Разом з тим відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Споживач електричної енергії, зобов`язаний сплатити вартість спожитої ним електроенергії, якщо він фактично користувався нею. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц та постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2019 року у справі № 164/1965/16-ц, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951 цс15. Відповідно до завдання на зйом показників №К130313С від 28.05.2015 року, контрольне знімання показників на об`єкті споживача [PERSON] за адресою [ADDRESS] було проведено 14.03.2015 року при якому фіксувався показник лічильника на значенні 3404. Наступне зняття показників представниками енергопостачальника було проведено 03.06.2015 року та було зафіксовано показник 3924. 13.05.2016 року представниками енергопостачальника, було зафіксовано показник лічильника на значенні 0393. Таким чином показники лічильника за даними, знятими енергопостачальником 03.06.2015 року (3924 кВт. год.) перевищує показник, знятий 13.05.2016 року (0393 кВт. год.), що свідчить про те, що лічильник обнулився та перейшов через нуль, отже різниця між фактичними показниками становить 6469 кВт. год. Саме на цей показник енергопостачальником була нарахована заборгованість у розмірі 8596,08 грн. 23.02.2017 року відповідач звернулася до енергопостачальника із заявою про проведення перевірки показників лічильника. В заяві власноручно вказала покази лічильника на дату заяви 393. 25 лютого 2017 року представниками енергопостачальника у присутності споживача [PERSON] було проведено контрольний огляд розрахункового засобу обліку електричної енергії із фотофіксацією, про що складено відповідний Акт №081937. В акті зазначено, що електролічильник заводський №22657331, має фактичні показники на день перевірки 0393,5. Лічильник знаходиться у будинку. Значність лічильника у будинку на час огляду відключений. Споживачу неодноразово формувалися і виставлялися до оплати рахунки на оплату спожитої електричної енергії на суму 8596,08 грн. Останній рахунок на суму 8596,08 грн. сформовано та виставлено до оплати споживачу 31.05.2020 року. До заяви додається особова картка споживача, в якій відображено всі нарахування, оплати та загальний баланс особового рахунку. 13.04.2020 року з метою досудового врегулювання спору, на адресу відповідача рекомендованим листом було надіслано претензію з вимогою оплати заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі 8596,08 грн. Дану вимогу споживачем було проігноровано, заборгованість у розмірі 8596,08 грн. станом на день подання позову відповідачем не сплачено, тому ПрАТ «Київобленерго» вимушене звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Таким чином, з урахуванням наведеного, вимоги ПрАТ «Київобленерго» до відповідача -відповідають наведеним нормам чинного законодавства та повністю підтверджуються доданими матеріалами, у зв`язку з чим вартість спожитої та не оплаченої електричної енергії підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі. 09.11.2018 р. позивач звернувся до Кагарлицького районного суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення із споживача [PERSON] заборгованості за спожиту електричну енергію в сумі 8596,08 грн. 07.12.2018 року Кагарлицьким районним судом Київської області у справі №368/1589/18 було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача 8596,08 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію та 176,20 грн. витрат по оплаті судового збору. 04.03.2020 року суддею Кагарлицького районного суду Київської області Кириченком В.І. у цивільній справі №368/1589/18 винесено ухвалу про скасування судового наказу. Копія судового наказу та ухвали додалися до позовної заяви. За подання до суду заяви про видачу судового наказу ПрАТ «Київобленерго» було сплачено судовий збір в розмірі 176,20 грн. Оригінал платіжного доручення міститься в матеріалах цивільної справи №368/1589/18. Згідно ч. 2 ст. 164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувану не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви. Таким чином Позивачем згідно платіжного доручення №2009934269 від 07.05.2020 року сплачено судовий збір в розмірі 1925,80 грн. з урахування сплаченої раніше суми судового збору у розмірі 176,20 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] адвокат Клапчук Федір Петрович просить суд відмовити позивачу в позові в повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Будинок відповідача давно відключений від електричним мереж, що не заперечується представником позивача. Відповідач у будинку не проживала та не проживає, але має бажання встановити правду щодо боргу, на який протягом чотирьох років нав`язує позивач. Вважає, що відповідач боргу не має. Якщо ж суд вважатиме, що у відповідача є борг за електричну енергію, тоді просить застосувати позовну давність і відмовити у позові. Суд, вислухавши сторони та вивчивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відносини щодо постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, положеннями Закону України від 16 жовтня 1997 року № 575/97-ВР «Про електроенергетику», чинного на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01 липня 2019 року), Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 , чинними на час виникнення спірних правовідносин (втратили чинність 26 червня 2018 року) та Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами Правил користування електричною енергією, затвердженої постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 04 травня 2006 року № 562, чинної на час виникнення спірних правовідносин (втратила чинність 27 липня 2019 року). Приватне акціонерне товариство «Київобленерго» виступає повним правонаступником ПАТ «Київобленерго», а ПАТ«Київобленерго» було правонаступником ПАТ «А.ЕС. Київобленерго», яке було правонаступником ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго», метою діяльності товариства є задоволення суспільних потреб в його продукції, роботах, послугах, задоволення потреб споживачів електричної енергії в умовах функціонування єдиної енергетичної системи України, що стверджується випискою зі Статуту ПАТ «Київобленерго» (нова редакція), затвердженого загальними зборами акціонерів товариства (протокол від 31.03.2016 року). Згідно рішення загальних зборів акціонерів ПрАТ «Київобленерго» від 21.08.2020 року прийнято рішення щодо зміни найменування Товариства на ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі». 03 вересня 2020 року було проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З 03.09.2020 року офіційна назва ПрАТ «Київобленерго» змінилася та читається у наступній редакції: Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські регіональні електромережі». Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Судом встановлено, що між ПАТ «Київобленерго» та [PERSON] було укладено договір № 200732891 про користування електричною енергією від 04.06.2015 р. (а.с. 9-15). Адресу проживання відповідача [PERSON] у договорі від 04.06.2015 р. зазначено - [ADDRESS] . На підставі вимог статей 26, 27 Закону України «Про електроенергетику», пункту 11, 42, 48 ПКЕЕН споживачі зобов`язані додержуватись вимог нормативно-технічних документів та Договору про користування електричною енергією. Відповідно до пункту 3 ПКЕЕН споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією. Статтею 630 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 31.08.2010 р. Між ПАТ «Київобленерго» та відповідачем [PERSON] укладено договір про користування електричною енергією від 04.06.2015 року № 200732891, відповідно до умов якого позивач є енергопостачальником, а відповідач є споживачем електричної енергії. Згідно пункту 1 договору енергопостачальник взяв на себе зобов`язання постачати споживачу електричної енергії електричну енергію у необхідних йому обсягах, а відповідач зобов`язався оплачувати одержану електричну енергію за встановленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором. На підставі п. 1-4 ст. 26, ст. 27 Закону, п. 11, п. 42, п. 48 ПКЕЕН споживачі зобов`язані додержуватись вимог нормативно-технічних документів та Договору про користування електричною енергією. Відповідно до п. 3 ПКЕЕН споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією. Згідно договору № 200732891 про користування електричною енергією від 04.06.2015 р. встановлено щодо обліку електричної енергії: вид обліку електричної енергії однофазний кількість зон 1, однофазний/трифазний лічильник: тип СО-2М № 212657331. Покази приладу обліку на 04.06.2015 р. 03924 кВт.год. Згідно умов договору передбачено умови та порядок оплати, де споживач засвідчив своїм бажанням розрахунок за одержану електричну енергію згідно першого порядку, а саме: енергопостачальник надає споживачу рахунки засобами поштового зв`язку або через своїх представників, або іншим способом. Обсяг електроенергії у рахунках вказується на підставі фактичного та/або прогнозованого споживання електричної енергії споживачем, яке визначається на основі фактичних показів приладу обліку. Для споживача, з яким вперше укладається договір про користування електричною енергією, при виставленні рахунку використовується заявлене споживачем очікуване електроспоживання за місяць кВт.год, яке приймається для розрахунків до моменту визначення фактичного споживання електричної енергії. Далі нарахування проводяться на загальних підставах. Енергопостачальник періодично проводить перерахунок за фактично спожиту електричну енергію та відображує його у рахунку. Щодо показань приладу, то в договорі зазначено, що фактичними показами приладу обліку є: ?покази, отримані персоналом або представником енергопостачальника під час проведення контрольного їх знімання; ?покази, отримані енергопостачальником дистанційно з автоматичної системи комерційного обліку електричної енергії; ?покази, вказані споживачем в рахунку на дату оплати; ?покази, повідомлені споживачем за телефоном [NUMBER] або в інший спосіб. У разі виявлення в платіжному документі помилкових показань приладу обліку споживач зобов`язаний повідомити про це енергопостачальника. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься споживачем на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника протягом 10 днів з дати отримання рахунку, але не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим. У разі неотримання рахунку, який виставляється енергопостачальником, споживач самостійно здійснює оплату в банківських установах. Споживач має право здійснити оплату за електричну енергію в банківських установах в будь-який час і незалежно від наявності рахунку, який виставляється енергопостачальником. Для зручності в проведенні оплати енергопостачальник має право включити в рахунок пропонований плановий платіж, що розраховується на основі споживання за попередні періоди. Крім того, відповідно до п. 21 ПКЕЕН знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Згідно наданих письмових доказів та після вивчення цивільних справ № 368/502/17 (провадження № 2/368/317/17) та № 368/1437/16-ц (провадження № 2-н/368/41/16), судом встановлено наступне. Згідно завдання на зйом показників № К130313С від 28.05.2015 р., датою виконання якого є 11.06.2015 р. та встановлено, що останні показники було знято 14.03.2015 р. і становить 3404, де підпису відповідача не має. 23 лютого 2017 р. до Київобленерго звернулася відповідач [PERSON] із заявою та просила перевірити показник лічильника і показник лічильника на день заяви становить 393,4 (а.с. 20). Актом № 081937 контрольного обліку електричної енергії від 25.02.2017 р. було встановлено, що в присутності власника будинку [PERSON] показник лічильника становить 0393,5. В результаті перевірки встановлено, що в результаті контрольного огляду виявлено лічильник у будинку, значність лічильника 4 та показник знято. Будинок відключений (а.с. 21). Оглянувши справу № 368/1437/16-ц, провадження № 2-н/368/41/16 встановлено, що позивачем було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 8596,08 грн., що утворилась станом на 29.05.2016 р. Судом було оглянуто цивільну справу № 368/502/17, провадження № 2/368/317/17 та встановлено, що згідно поданого позову відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 8596,08 грн., що утворилась станом на 27.12.2016 р. В матеріалах даної цивільної справи також містяться два листи завдання на знімання показників, а саме: за 30.10.2016 р. та за 28.04.2016 р. та показник на лічильнику становило - 0393. Згідно листа позивача від 27.10.2020 р. стало відомо, що надати технічний паспорт на електролічильник СО-2М, не мають можливості, оскільки даний тип електролічильника випускався у 1963-1969 р.р. і у Товариства не зберігся паперовий примірник даного паспорта. Паспортні дані (технічні характеристики) зазначено на табло самого електролічильника. Розрядність лічильника визначається за наступними критеріями, а саме, якщо на паспорті (табло) лічильника останню цифру відділено комою то показ після коми обліковує кількість Вт. і не приймається до розрахунків. Якщо кома відсутня то всі цифри обліковують кількість спожитих кВт. і приймаються до розрахунку. Виходячи із цього даний тип лічильника СО-2М, є 4-х. значним (розрядним), оскільки цифра після коми обліковує кількість Вт. і не приймається до уваги при здійсненні розрахунків за електроенергію. Отже, електроенергія по лічильнику СО-2М, який є у відповідача, повинна була вираховуватись в кіловат годинах по 4 цифрах лічильного механізму, з чим суд також погоджується, що підтверджується фотографіями що є у матеріалах даної цивільної справи. Так, у договорі № 200732891 про користування електричною енергією від 04.06.2015 р. покази приладу обліку станом на 04.06.2015 р. зазначено - 03924 кВт.год. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що при написані покази лічильника у договорі зроблено описку і нуль перед цифрами зазначено помилково, але чому саме лишній нуль не пояснив. Так, у завданні на зйом показників від 11.06.2015 р. було встановлено показник лічильника станом на 14.03.2015 р. ставило 3404, але підпис відповідача відсутній та вказано, що 19.06.2014 р. відключено будинок від електричної енергії. А також маються такі дані показника лічильника як за 30.10.2016 р. та за 28.04.2016 р. становило - 0393, а також такі дані містяться у акті № 081937 від 25.02.2017 р. було встановлено показник лічильника - 0393,5, а у договорі № 200732891 станом на 04.06.2015 р. зазначено - 03924 кВт.год. Тобто, в документах наданих представником позивача до суду маються різні показники лічильника, які не дають можливість встановити який в дійсності показник лічильника був під час підписання договору, а також в подальшому як змінювалися показники лічильника. Проте, під час вивчення матеріалів справи встановлено, що лічильник у будинку відповідача був відключений, про що зазначено не у в одних документах, і стає не зрозуміло яким чином електрична енергія використовувалася, оскільки позивачем не було встановлено поза облікове використання, а також не зрозуміло в який період відбувалося підключення приладу обліку відповідача. На протязі часу 2015 року по 2017 року обсяг та вартість електричної енергії визначались на підставі показників приладу обліку електричної енергії, які надавав особисто споживач, так і було встановлено представниками позивача. Лише після того, як позивачем було виявлено невідповідність показників приладу обліку представником позивача 29.05.2016 р. було виставлено рахунок за використану електричну енергію в розмірі 8596,08 грн., про що зазначено у заяві про видачу судового наказу у справі № 368/1437/16-ц, а у справі № 368/502/17 міститься рахунок за електроенергію № 8379408399 за грудень 2016 від 27.12.2016 р. на суму 8596,08 грн. У даній цивільній справі міститься рахунок за електроенергію № 8385901874 за травень 2016 р. від 29.05.2016 р. на суму 8596,08 грн. (а.с. 32). Окрім того, представником позивача зазначено, що 09.11.2018 р. було подано заяву про видачу судового наказу на стягнення заборгованості в сумі 8596,08 грн., та 07.12.2018 р. Кагарлицьким районним судом Київської області у справі №368/1589/18 було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача 8596,08 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію та 176,20 грн. витрат по оплаті судового збору. 04.03.2020 року Кагарлицьким районним судом Київської області у цивільній справі №368/1589/18 винесено ухвалу про скасування судового наказу. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Представник відповідача просить застосувати позовну давність до даної суми заборгованості, що є підставою для відмови позову, а представник позивача вважає, що позовна давність щодо стягнення даної заборгованості не пройшла, оскільки переривалася шляхом подачі заяви про видачу судового наказу. Стосовно строку давності, то суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16(пункт 138)). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині першої статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний закономінтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний закономінтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та частини першої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). Верховний Суд України сформулював висновок про те, що оскільки судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності (постанови від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15). Аналогічно застосував приписи про переривання позовної давності і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц. Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 р. вважає, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоби заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того, стаття 100 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не встановлювала підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість пункт 5 частини першої статті 165 ЦПК України у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає. У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень вказано, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду України чи Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 41)). Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 р. зробила висновок, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17).Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц), тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Понесені позивачем по справі судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. у зв`язку з відмовою у позові у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed