Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Представник позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», від імені якого діє Камінська Марина Ігорівна, 01.03.2019 року звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 3 % річних у сумі 80350, 67 грн., інфляційні нарахування у сумі 567867, 35 грн., всього 648218, 02 грн., судові витрати покласти на відповідачів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.05.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №СNL700/391/2006, згідно з яким відповідачем 1 отримано у банку кредит в розмірі 33400,00 доларів США строком до 25.05.2016 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, описаних в кредитному договорі. 26.05.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №SCNL700/391/2006 згідно якого відповідач 2 зобов`язався солідарно з відповідачем 1 відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачем 1 своїх зобов`язань за кредитним договором. 12.11.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі - продажу кредитного портфелю № б/н, відповідно до п.3.3 якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли права кредитора та право вимоги боргу. Перелік договорів, за якими ПАТ «ОТП Банк» відступив зазначені права ТОВ «ОТП Факторинг Україна» міститься у додатку 1 до договору купівлі - продажу кредитного портфелю №б/н, в якому зазначені кредитні договори укладені із боржником. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2011 року у справі №2-1331/11 стягнено з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором №СNL700/391/2006 від 26.05.2006 року в розмірі 366554,10 грн. Рішення набрало законної сили 01.11.2011 року, однак, не зважаючи на постановлення вказаного судового рішення, відповідачі свої зобов`язання з повернення позивачу суми боргу за кредитними договорами станом та на момент подання даного позову так і не виконали. За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, у зв`язку з чим позивач заявив до стягнення 3 % річних у сумі 80350, 67 грн. та інфляційні нарахування у сумі 567867, 35 грн. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - Жила П. С. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд без її участі просить суд відмовити у задоволенні позову. Також у матеріалах справи містяться письмові пояснення відповідача, згідно яких відповідач наголошує, що пунктом 2 ч. №1 кредитного договору №СNL700/391/2006 від 26.05.2006 року визначено розмір та валюту кредиту 33400,0 дол. США. Грошове зобов`язання виражене в іноземній валюті не підлягає індексації. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах. США, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні. Крім того, судовим рішенням від 21.10.2011 року було визначено та стягнуто з відповідачів суму основного боргу в розмірі 243234,57 грн. та 123319, 51 грн. процентів, натомість, позивач бере за основу нарахувань суму в розмірі 366554,1 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надав. Суд, дослідивши доводи сторін, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.05.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №СNL700/391/2006, згідно з яким відповідачем отримано у банку кредит в розмірі 33400,00 доларів США строком до 25.05.2016 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених в кредитному договорі (а. с. 4-7). 26.05.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №SCNL700/391/2006, згідно п. 1.1. та п. 1.2. якого останній зобов`язався солідарно з [PERSON] відповідати за повне та своєчасне виконання нею своїх зобов`язань за кредитним договором (а. с. 12). 12.11.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі - продажу кредитного портфелю № б/н, відповідно до п.3.3 якого, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли права кредитора та право вимоги боргу (а. с. 26-32). Перелік договорів, за якими ПАТ «ОТП Банк» відступив зазначені права ТОВ «ОТП Факторинг Україна» міститься у додатку 1 до договору купівлі - продажу кредитного портфелю № б/н, в якому зазначені кредитні договори укладені із боржником (а. с. 33). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2011 року по справі №2-1331/11 позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № CNL 700/148/2005 від 26.05.2005 року, за кредитним договором № CNL 700/154/2005 від 07.06.2005 року, за кредитним договором № CNL 700/391/2006 від 26.05.2006 року, за кредитним договором №CL 700/1365/2007 від 05.01.2007 року, за договором №001/4517/06 про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток задоволено: стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором CNL-700/148/2005 від 26.05.2005 в розмірі 604 920,84 грн., стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором CNL-700/154/2005 від 07.06.2005 в розмірі 271310,82 грн., стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором CNL-700/391/2005 від 26.05.2006 в розмірі 366554,10 грн, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором CL- 700/1365/2007 від 05.01.2007 в розмірі 255183,10 грн., стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором №001/4517/06 про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток в розмірі 38096,77 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат (а. с. 19-20). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.10.2014 року по справі №2-1331/11 апеляційна скарга представника [PERSON] відхилена, заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2011 року залишено без змін (а. с. 21-23). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.12.2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою [PERSON] на рішення першої та ухвалу апеляційної інстанцій у справі №2-1331/11 про стягнення боргу. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2011 року по справі №2-1331/11 набрало законної сили. Відповідно до частини першої статті 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною четвертою статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Отже, аналіз змісту частини четвертої статті 559 ЦК України свідчить, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу з відповідачів, зобов`язання як кредитора так і поручителя сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання. При цьому, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц в якій викладено висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування боргу, підтвердженого судовим рішенням. Вказане рішення на час судового розгляду відповідачами не виконане, будь-які дані, які б спростовували такий висновок, у матеріалах цивільної справи відсутні, отже у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідачів з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідачів сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики Українивід 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, відповідачі мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили, про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суми заборгованості за кредитним договором CNL-700/391/2005 від 26.05.2006 в розмірі 366554,10 грн. Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Саме таку висловлено правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження№ 14-16цс18, який відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має бути врахований судом першої інстанції при розгляді справи. Суд погоджується із розрахунком заборгованості, наданого позивачем, що загальна сума заборгованості відповідачів складає 648218, 02 грн., з яких: 3 % річних складають 80350, 67 грн., а інфляційні нарахування дорівнюють 567867, 35 грн. Суд наголошує, що невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати інфляційні втрати, є не зобов`язанням за договором позики, вираженим в іноземній валюті, а трансформується зобов`язання, яке випливає із заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2011 року по справі №2-1331/11, яке відповідачами не виконується. У постанові від 27 листопада 2019 року у справі №340/385/17 (провадження №14-495цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день звернення. Отже, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість визнано правомірним. Оскільки зазначене зобов`язання визначене заочним рішенням виключно у грошовій одиниці - гривні, то у зв`язку з його невиконанням позивач має право на стягнення інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Беручи до уваги, що втрати, пов`язані з інфляційними процесами в державі за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів внаслідок неповернення тіла кредиту, як за умовами договору, так і за рішенням суду, суд вважає, що зазначені позовні вимоги є обґрунтованими, а вимоги відповідача [PERSON] про неправомірність цих нарахувань неспроможними. Також підлягають відхиленню доводи відповідача, що за основу слід брати суму 243234, 57 грн., а не 366554, 1 грн., адже рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2011 року по справі №2-1331/11 стягнуто, в тому числі, з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором CNL-700/391/2005 від 26.05.2006 в розмірі 366554,10 грн,а за приписами частини 2 статті 625 ЦК України стягненню підлягають три проценти річних саме від простроченої суми, тобто розмежування складових боргу у вказаній нормі не міститься. Крім того, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція зазначена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Враховуючи те, що позивачем заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання та 3% річних, а відповідачами не надано доказів повного виконання зобов`язань за кредитним договором, не спростовано наданих позивачем розрахунків вказаних сум, вимоги за предметом позову підлягають задоволенню. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми 3% річних та інфляційних нарахувань підлягає задоволенню.

Outcome: approved