Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія» ПЗУ Україна» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Позов мотивовано тим, що 29 липня 2011 року у м. Рівне на вул. Київській, 101а, сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого у ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» автомобіля «Renault Premium», д.р.н. [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля «Cherу Tiggo», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], в результаті якої автомобіль останнього отримав механічні пошкодження. Відповідно до постанови Любомльського районного суду Волинської області від 15.09.2011 року винним у вчиненні ДТП визнаний [PERSON], який, керуючи автомобілем з причепом «Ламбере», не забезпечив технічно-справний стан і комплектність автомобіля, в результаті чого частина автомобіля відірвалась та пошкодила автомобіль «Cherу Tiggo». Згідно укладеного 28.04.2011 року договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підставі Страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування до нього, виходячи із висновку експертного автотоварознавчого дослідження, позивачем було виплачено на користь потерпілого [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 4850,58 грн. На неодноразові звернення позивача з регресними вимогами до відповідача, останній жодних дій, спрямованих на врегулювання даного питання в досудовому порядку, не здійснив, в зв'язку із чим просив суд стягнути з відповідача [PERSON] 4850,58 грн. матеріальних збитків в порядку регресу та понесені у справі судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, у своїй заяві від 30.12.2013 року, яка додана до матеріалів позову, просив судовий розгляд проводити у його відсутності, зазначивши про повне підтримання заявлених вимог, а також не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання також не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи та процедури його розгляду не подав. За таких обставин, на підставі ч.2 ст. 197 та ч.1 ст. 224 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 29 липня 2011 року біля 16 год. 30 хв., керуючи автомобілем з причепом «Ламбере», д.р.н. [NUMBER], по вул. Київській, 101а в м. Рівне, не забезпечивши технічно-справного стану і комплектність автомобіля, частиною автомобіля, яка від нього відірвалась, пошкодив автомобіль «Cherу Tiggo», д.н.з. [NUMBER], чим порушив п.2.3 (а, б) Правил дорожнього руху України. В результаті ДТП автомобілю «Cherу Tiggo», який належить [PERSON], спричинені механічні ушкодження. Постановою Любомльського районного суду Волинської області від 15 вересня 2011 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП ( а.с. 13). Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 29 липня 2011 року в м. Рівне по вул. Київській, 101а, та винуватість у її вчиненні відповідача [PERSON], згідно вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Із матеріалів справи вбачається, що на підставі полісу серії АА №0685068 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільно-правова відповідальність автомобіля «Renault Premium», д.р.н. [NUMBER], застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» (а.с. 5). У відповідності до вимог ст. 22 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» зобов'язаний провести відшкодування [PERSON] завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди. Судом встановлено, що стверджується відповідними доказами, зокрема, висновком №81 експертного автотоварознавчого дослідження аварійного автомобіля «Cherу Tiggo», д.н.з. [NUMBER], страховим актом № UA2011081800028/ L01/03 від 22.11.2011 року та розрахунком до нього, платіжним дорученням №12331 від 24.11.2011 року, ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» здійснила виплату страхового відшкодування потерпілому [PERSON], згідно його заяви, в розмірі 4850 гривень 58 копійок (а.с. 7-10, 15-20, 25-27). Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно з п.п.г п.38.1.1 п.38.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Таким чином, враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода мала місце у зв'язку з невідповідністю технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху з вини відповідача, тому позивач набув право регресної вимоги до останнього про стягнення зазначених коштів. 29.05.2012 року за №296/2012-03/ИР ТзДВ «Інтер-Ріск Україна» на підставі договору доручення №1 від 05.05.2009 року реалізувало право вимоги ПрАТ СК «ПЗУ Україна» шляхом надіслання регресної вимоги відповідачу про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, що трапилось з його вини (а.с. 28). Однак жодних дій, спрямованих на врегулювання даного питання в добровільному порядку, з боку відповідача здійснено не було. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Невідповідність дій [PERSON] вимогам п.п. п.2.3 (а, б) Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та вбачається вина останнього. Згідно ч. 1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз'яснення про те, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Відповідач [PERSON] не надав суду доказів на ствердження тієї обставини, що він не є володільцем джерела підвищеної небезпеки - «Renault Premium», д.р.н. [NUMBER], або керував джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела, а тому як винна особа, несе обов'язок по відшкодуванню шкоди, завданої позивачу внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, на підставі досліджених судом доказів в їх сукупності, встановлено, що позивач поніс фактичні витрати, пов'язані з настанням страхового випадку, виплативши потерпілій стороні заподіяну внаслідок ДТП шкоду, має право регресної вимоги до винної у вчиненні ДТП особи, тому з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 4850,58 грн. у відшкодування майнової шкоди в порядку регресу. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимога позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягає до задоволення.

Outcome: approved