Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст фінанс» (далі - ТзОВ ФК «Траст фінанс») Федорюк І.І. 05.03.2018 р. звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON], в якому просить звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], шляхом продажу майна ТзОВ ФК «Траст фінанс» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу, за ціною встановленою за згодою іпотекодавця та іпотекодержателя в договорі іпотеки, а саме 370 037 грн., або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, для чого забезпечити право ТзОВ ФК «Траст фінанс» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників позивача до Предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти, одержані від реалізації, скерувати для задоволення вимог ТзОВ ФК «Траст фінанс» за Кредитним договором №KF 51143 від 29 липня 2008 року в розмірі 100 097,53 доларів США; виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS]; стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до кредитного договору № KF 51143, укладеного 29.07.2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON], остання отримала кредит в сумі 40 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом - 12,5% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 29 липня 2033 року. 29.12.2017 р. між ПАТ «ВіЕс Банк» та ТзОВ ФК «Траст фінанс» укладено Договір відступлення прав вимоги за вказаним кредитним договором. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконала та порушила умови кредитного договору щодо належного та своєчасного повернення коштів та відсотків за їх користування в порядку, передбаченому кредитним договором. Станом на 16.02.2018 р. заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 100 097,53 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за даними кредитним договором, ПАТ «ВіЕс Банк» (правонатупник - ТзОВ ФК «Траст фінанс») та [PERSON] 29.07.2008 року уклали іпотечний договір, згідно з яким [PERSON] надала в заставу належне їй нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Оскільки свої зобов'язання за кредитним договором відповідач [PERSON] не виконала належним чином, для задоволення грошових вимог в зазначеній сумі, які виникли з кредитного договору, просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру шляхом, визначеним ст.38 ЗУ«Про іпотеку». Окрім цього, просить на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Ухвалою від 23.03.2018 р. відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче судове засіданні. У зазначений відповідачу строк в ухвалі від 23.03.2018 р. про відкриття провадження у справі, остання не надала суду відзив на позовну заяву. Відповідно до ухвали від 04.07.2018 р. підготовче провадження у справі закрито, призначено цивільну справу до судового розгляду. Представник позивача ТзОВ ФК «Траст фінанс» в судове засідання не з'явився, 17.09.2018 р. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з'явився. Оскільки представник позивача не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та ухвалення заочного рішення по справі, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 ЦК України). Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з положень ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29.07.2008 р. між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № KF 51143, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 40 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом - 12,5% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 29 липня 2033 року. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконала та порушила умови кредитного договору щодо належного та своєчасного повернення коштів та відсотків за їх користування в порядку, передбаченому кредитним договором. Станом на 16.02.2018 р. заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 100 097,53 доларів США. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 21 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17.10.2011 р., позов ВАТ «Фольксбанк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») до [PERSON], [PERSON] задоволено; вирішено стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № KF 51143 від 29.07.2008 р. на загальну суму 354 025, 88 грн. 88 коп. та судові витрати в сумі 1730, 00 грн. 29.12.2017 р. між ПАТ «ВіЕс Банк» та ТзОВ ФК «Траст фінанс» укладено Договір відступлення прав вимоги за вказаним кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за даними кредитним договором, ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник - ТзОВ ФК «Траст фінанс») та [PERSON] 29.07.2008 року уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Джурик М.Ю. та зареєстрований у реєстрі за №2084, згідно з яким [PERSON] надала в заставу належне їй нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Одним із видів застави нерухомого майна є іпотека. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України). За змістом ч.1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 590 ЦК України закріплено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. У п.14 іпотечного договору передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем основного зобов'язання за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», п.16 Іпотечного договору). Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем [PERSON] не виконувались умови договору про надання споживчого кредиту №KF 51143 від 29 липня 2008 року, у зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість, яка на даний час не погашена, відтак іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, способом, що ним визначений, а тому позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про виселення відповідачів [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON], які зареєстровані та проживають у [ADDRESS] із вказаної квартири, слід зазначити таке. Згідно із ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині 1 якої передбачені підстави виселення, частина 3 такої регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У правових позиціях, що висловлені Верховним Судом України при розгляді цивільних справ №6-39цс15, №6-447цс15, №61-650св17 вказано, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). З врахуванням наведеного, ч.2 ст. 109 ЖК УРСР передбачене загальне правило неможливості виселення громадян з жилих приміщень без надання іншого постійного жилого приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, а саме кредитного договору № KF 51143 від 29.07.2008 р., іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, отже даний випадок не є винятком, що передбачений ч.2 ст.109 ЖК Української РСР. Оскільки в позовній заяві не зазначено, яке інше постійне житло надається особам, яких слід виселити із квартири, що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у [ADDRESS], задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України при розгляді цивільної справи №6-1356цс15, вказано, що 7 червня 2014 року набув чинності Закон України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Отже, враховуючи викладену правову позицію та встановлені обставини справи, зокрема те, що предмет іпотеки виступає як забезпечення зобов'язань відповідача [PERSON] за споживчим кредитом, наданим їй кредитною установою України в іноземній валюті, те, що предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання відповідача та її малолітньої доньки, відсутність відомостей про наявність у відповідачів іншого нерухомого майна, та те, що загальна площа квартири не перевищує 140 кв. м., суд вважає за необхідне з метою реалізації положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначити про те, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зверненню до виконання після закінчення дії мораторію, встановленого зазначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1 762 грн.

Outcome: partial