Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Представник третьої особи - Ренійської міської ради Одеської області позовні вимоги визнав, просив розглянути справу у його відсутності, про що надав письмову заяву. Відповідач [PERSON] , позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення, просила розглянути справу у її відсутності. Позивач на задоволенні позовних вимог наполягав, просив розглянути справу у його відсутності. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія паспорту громадянина України - [PERSON] ; копія паспорту громадянки України - [PERSON] ; копія свідоцтва про народження [PERSON] ; копія свідоцтва про укладання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] ; копія рішення виконкому Ренійської міської ради депутатів трудящих № 127 від 06.04.1966р. «Про відвід земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку»; копія договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку; копія довідки про склад сім`ї від 04.12.2018р.; копія витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 12.02.2008р.; копія постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.01.2018р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач у справі є сином [PERSON] , померлого [INFO] . За життя йому належав житловий будинок [ADDRESS] , який він побудував на земельній ділянці виданій Ренійською міською радою для забудови, про що свідчить рішення виконкому Ренійської міської ради депутатів трудящих № 127 від 06.04.1966р. «Про відвід земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку». Після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначене спадкове майно. На випадок смерті батько позивача [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіт не залишив. Спадкоємцями першої черги після його смерті є сторони по справі. Так, у встановлений законодавством строк, ніхто із них не звернувся до нотаріусу із заявами про прийняття спадщини, проте на момент відкриття спадщини, вони проживали разом зі спадкодавцем, тобто, фактично вступили у володіння та управління спадковим майном. Однак, відповідач - дружина спадкодавця на спадщину не претендує, та не заперечує проти того щоб спадщину оформив позивача на своє ім`я. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963р. Пізніше, позивач звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, але йому в цьому було відмовлено з причин відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, про що 15.01.2018р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, що залишилася після померлого батька і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер у 2000 р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивач фактично прийняв спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, сторони у справі є спадкоємцями за законом першої черги смерті [PERSON] Вони у передбачений законом строк не подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини, але вони фактично прийняли спадщину, оскільки мешкали разом із ним, отже вважається такими, що прийняли спадщину. Однак, відповідач [PERSON] на спадщину не претендує, та не заперечує проти того щоб спадщину оформив позивача на своє ім`я. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за законом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, він не мав змоги оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, із-за відсутності оригіналу правовстановлюючого документу, у зв`язку із чим в даний час позивач вимушений звернутися до суду із позовом, а не до нотаріальної контори. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є суб`єктом набуття права власності на право на житловий будтнок з підстав прийняття спадщини за законом в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved