Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 8874,99 грн., а також стягнути судові витрати в розмірі 1378,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 23.08.2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу через касу підприємства було видано позику у розмірі 9000,00грн. Відповідно до договору позики відповідач зобов'язався розпочати повернення позики з 01.09.2012 року і повертатиме її частинами шляхом внесення у касу підприємства або на розрахунковий рахунок позивача. Відповідно п. 5 договору строк повернення позики сторони помилково визначили як 01.03.2012 року, тобто ще до отримання грошових котів відповідачем. Під час дії договору помилку не було виправлено. 07.09.2016 року позивачем на адресу відповідача була направлена вимога, проте строком на дату звернення до суду із позовом вимога відповідачем не виконана. Представник позивача до судового засідання не з'явився, надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлявся про дату, час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення представника позивача та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди представника позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, які регулюються ЦК України та договором позики. Як вбачається з матеріалів справи, 23.08.2012 року між ПАТ «Електроград» та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до п.п. 1,3 якого ПАТ «Електроград» передало відповідачеві у власність грошові кошти у сумі 9000,00 грн. без сплати процентів. Разом з тим, згідно п. 5 вказаного договору [PERSON] зобов'язався розпочати повернення позики з 01.09.2012 року і повертатиме її частинами шляхом внесення у касу підприємства, або на розрахунковий рахунок. Разом з тим, згідно цього ж пункту [PERSON] зобов'язався повернути всю позику до 01.03.2012 року (а.с. 3). [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 9000, 00 грн. відповідно до умов договору, що підтверджується видатковим касовим ордером від 23.08.2012 року (а.с. 4). ПАТ «Електроград» 06.09.2016 року за Вих. № 901 на адресу [PERSON] надіслано вимогу про сплату 8 874, 99 грн. (а.с. 5). Суд, розглянувши у судовому засіданні цивільну справу, повно і всебічно з'ясувавши обставини цієї справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, на підставі наданих представником позивача доказів судом встановлено неналежне виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань відповідно до умов укладеного договору позики. Відтак визначена позивачем сума боргу є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 Цивільно-процесуального кодексу України, з відповідача належить стягнути також судові витрати по справі в розмірі 1378,00 грн. (а.с.8). На підставі викладеного,

Outcome: approved