Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Представник позивача Седляров В.С. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ «Запоріжжяобленерго» заборгованість за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу у сумі 3 256,81 гривень. Позов обґрунтовує тим, що 04.01.2010 відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу до ПАИ «Запоріжжяобленерго» на посаду водія автотранспортних засобів ЗВЕМ. 08.05.2020 відповідач був звільнений у зв`язку з його відсутністю на робочому місці з 07.05.2019 до дня видання наказу. В період роботи відповідачу була надана відпустка тривалістю 28 календарних днів в рахунок невідпрацьованої частини робочого року, а саме з 04.01.2019 по 03.01.2020 та виплачені відпускні. На момент звільнення відповідача у нього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 3 256,81 гривень за вісімнадцять днів відпустки, наданих відповідачу в рахунок невідпрацьованого робочого року, яка залишається несплаченою і на теперішній час. З метою досудового врегулювання спору 02.06.2020 позивач зверталось до відповідача із вимогою № 001-32/8563 від 02.06.2020 про повернення 3 256,81 гривень шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача, однак вказана вимога була залишена без відповіді відповідачем. Відповідач [PERSON] відзив на позов не надав. Ухвалою від 20.05.2021 відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. Представник позивача Морозов В.С. позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримав та просив задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання 16.06.2021, 05.07.2021 та 19.07.2021 не з`явився. Був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки не повідомив. Заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. У зв`язку з повторною неявкою відповідача у судове засідання, відповідно до вимог частини четвертої статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. 04.01.2010 відповідач [PERSON] прийнятий на роботу до позивача ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду водія автотранспортних засобів ЗВЕМ на підставі наказу № 15-к від 04.01.2010. 08.05.2020 відповідача звільнено з роботи на підставі наказу № 2100-к від 08.05.2020. Вказані обставини підтверджуються довідкою ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 06.05.2021 № 71, наказом ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 08.05.2020 № 2100-к. Наказом про надання відпустки від 18.03.2019 № 16798 відповідачу [PERSON] була надана щорічна відпустка тривалістю 28 календарних днів - з 19.03.2019 до 15.04.2019 за період роботи з 04.01.2019 до 03.01.2020, що підтверджується відповідним наказом. У зв`язку з відпусткою відповідачу були нараховані відпускні у сумі 6 372,52 гривні та виплачені у сумі 5 066,15 гривень (після утримання податків і зборів), що підтверджується бухгалтерською довідкою та табуляграмами за березень та квітень 2019 року. За відповідачем на підприємстві рахується заборгованість у сумі 3 256,81 гривня як компенсація 18 днів невикористаної відпустки, що підтверджується табуляграмою за травень 2020 року. 02.06.2020 позивач звернулось до відповідача із вимогою № 001-32/8563 від 02.06.2020 про повернення 3 256,81 гривень шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача, що підтверджується вимогою та описом вкладення у цінний лист. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно із частиною першою статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За змістом статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Суд виходить з того, що для врегулювання трудових відносин норм ЦК застосовуються в субсидіарному порядку, тобто до трудових відносин, які не врегульовані трудовим законодавством. Відповідно до частини першої статті 127 КЗпП, частини першої статті 26 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Одним із видів відрахувань із заробітної плати є відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють. Згідно із пунктом 2 частини другої статті 127 КЗпП відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію. Відповідно до статті 22 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. За змістом частини першої статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Відповідно до статті 1215 ЦК не підлягає поверненню безпідставно набуті: (1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; (2) інше майно, якщо це встановлено законом. Системне тлумачення положень статей 127, 233 КЗпП, статті 22 Закону № 504/96-ВР дає підстави зазначити, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Суд встановив, що щорічна відпустка відповідачу була надана позивачем за робочий рік з 04.01.2019 до 03.01.2020. З підприємства відповідач був звільнений з 08.05.2020 - вже по закінченню робочого року, за який йому надавалась щорічна відпустка. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов є необґрунтованим і у його задоволенні необхідно відмовити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed