Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» - Трофименко Роман Олександрович звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів з квартири та зобов`язати [PERSON] звільнити квартиру. Представник позивача в обґрунтування вимог за позовом зазначив, що між [PERSON] та АТ «Таврика» був укладений кредитний договір № 62/07-ВФЛ від 18.12.2007 року, відповідно до умов якого, [PERSON] надано 50 000 доларів США. З метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором між АТ «Таврика» та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений 18.12.2007 р., відповідно до якого у забезпечення своєчасного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, іпотекодавець передала в іпотеку банку трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 12.05.2014 р. приватним нотаріусом ХМНО Трощій І.В. скасовано запис про державну реєстрацію обтяження предмета іпотеки, на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 31.03.2014 р., та посвідчено договір купівлі-продажу предмета іпотеки ПАТ «Банк «Таврика», при цьому зазначає, що банк згоди на відчуження предмета іпотеки не надавав. Вказує на те, що 22.06.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України скасовано ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31.03.2014 р., що стала підставою відновлення первинного запису про державну реєстрацію обтяження предмета іпотеки, запису від 18.12.2007 р. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.11.2018 р. за позовом ПАТ «Банк «Таврика» до [PERSON] , [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.05.2014 р. Так, зазначеним рішенням встановлено, що на [PERSON] поширено статус іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи, що до нього перейшло право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, у зв`язку з чим, ефективним відновленням прав кредитора, у зв`язку зі скасуванням незаконного рішення, є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін. Зазначає, що при переході права власності на предмет іпотеки від [PERSON] до [PERSON] , в силу ст. 23 Закону України «Про іпотеку», до нового власника предмету іпотеки перейшли всі права та обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки. 04.10.2017 р. за договором № 62/07-ВФЛ про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, ПАТ «Банк «Таврика» передало ТОВ «АНСУ» право грошової вимоги за кредитним договором № 62/07-ВФЛ від 18.12.2007 р. та право вимоги за іпотечним договором від 18.12.2007 р., отже ТОВ «АНСУ» є правонаступником ПАТ «Банк «Таврика» за кредитним договором та за договором іпотеки від 18.12.2007 р. Звертає увагу на те, що [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконує належним чином та станом на 15.09.2017 р. заборгованість склала 52 979 доларів США, з яких: 49 754 долари США -прострочена заборгованість по кредиту, 3225 доларів США - прострочена заборгованість по процентам. Звертає увагу суду, що повернуто лише 246 доларів з отриманих 50 000 доларів США. Позивачем повідомлено відповідачів про наявність заборгованості, про необхідність її сплатити, про звернення стягнення на предмет іпотеки, як письмово так й при зустрічі, проте заборгованість відповідачами сплачена не була. 14.12.2018 р. позивач став власником спірної квартири, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності. Підставною набуття позивачем права власності на квартиру стало невиконання забезпеченого іпотекою зобов`язання та як наслідок звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру. Посилається на те, що квартиру фактично займають [PERSON] , [PERSON] 03.05.2019 р. позивачем направлено відповідачам вимогу про добровільне звільнення займаної квартир протягом одного місяця з дня отримання вимоги але не пізніше ніж 24.06.2019 р., проте станом на 02.07.2019 р. квартира відповідачами не звільнена. Зазначає, що відповідачі мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, яке є відмінним від квартири [ADDRESS] . Оскільки, займання відповідачами квартири обмежує можливість власника - позивача використовувати власне майно, вважає, що є підстави для виселення відповідачів та звільнення квартири. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 липня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за даною позовною заявою. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 року закрито підготовне засідання за даною позовною заявою та призначено справу до судового розгляду по суті. 28 листопада 2019 року, 11 лютого 2020 року, 25 листопада 2020 року, 15 червня 2021 року відповідачем [PERSON] надані до суду пояснення в яких останній зазначає, що 21.05.2014 р. придбав у знайомої [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 540 000 грн., що еквівалентно на час придбання 45 100 дол. США, з метою подальшого продажу та отримання прибутку, однак у зв`язку з падінням цін на квартири не зміг продати. Відповідач [PERSON] з його дозволу стала проживати у дані квартирі та сплачувати квартплату. Зазначив, що на час придбання квартири, вона не була предметом іпотеки та не мала жодних обтяжень. Зазначає, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.11.2018 р. відмовлено у задоволенні позову ТОВ «АНСУ» про визнання недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири укладений між відповідачами. Після прийняття рішення, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за позивачем. Вважає, що державним реєстратором, під час реєстрації право власності на спірну квартиру, допущені явні порушення. Разом з тим, вказує на незаконність дій державного реєстратора, що свідчить про повну незаконність вимог позивача. Посилається на те, що є добросовісним набувачем, а закон забороняє витребування майна у добросовісного набувача майна за оплатним договором, вказана квартира не була придбана за кредитні кошти, а отже виселення з неї неможливе. Звертає увагу на те, що позов суперечить правовим позиціям Верхового Суду. Так, позивачем крім витягу про державну реєстрацію права власності на квартиру не надано жодних документів, які підтверджували б набуття ним права власності, а отже немає підстав вважати ТОВ «АНСУ» власником спірної квартири. Позивачем не підтверджено жодним документом невиконання боржником [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором. Крім того, вимоги позивача про добровільне звільнення займаної квартири викладені не на бланку позивача та відправлені не на адресу відповідачів і до них не додані документи про їх вручення відповідачам. Зазначає, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти, що унеможливлює виселення без одночасного надання іншого житлового приміщення. Посилається на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі. 19 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] . Судом відмовлено у долучені даного відзиву до матеріалів справи, у зв`язку з пропуском строку, встановленого судом. Клопотань від [PERSON] про поновлення строку на подання відзиву до суду не надходило. 14 червня 2021 року та 15 червня 2021 року від відповідача [PERSON] та 15 червня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшли заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Присутній у судовому засіданні представник позивача Трофименко Р.О. підтримав позовну заяву, просив її задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , присутні у судовому засіданні, заперечували проти позову та просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є представником ТОВ «АНСУ» та тричі намагався потрапити, як представник власника житлового приміщення, до спірної квартири, однак відповідачі його не пустили. Так, у січні 2019 року двічі приходив до квартири [ADDRESS] , двері йому відчиняла [PERSON] , однак до квартири потрапити йому не вдалося. Зазначав, що [PERSON] також мешкав у січні 2019 року в спірній квартирі. В липні 2019 року він втретє намагався потрапити до вищевказаної квартири, як представник позивача, однак син [PERSON] не пустив його. Суд, вислухавши доводи учасників справи, показання свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Згідно ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 18 грудня 2007 між акціонерним банком «Таврика» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 62/07-ВФЛ з додатками: договір № 1 про внесення змін до кредитного договору від 25 червня 2008 року та договір № 2 про внесення змін до кредитного договору від 10 липня 2008 року. Відповідно до умов кредитного договору позичальнику була відкрита кредитна лінія та наданий кредит на споживчі потреби у сумі 50 000 доларів США з оплатою 17,5 % річних із строком користування до 18.12.2012 року, що встановлено рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року, яке набрало законної сили, та не спростовано відповідачами. Так, ч. 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). З метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором між АТ «Таврика» та [PERSON] 18 грудня 2007 року укладено договір іпотеки, згідно умов якого іпотекодавець передала в іпотеку банку трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 1.2 Договору іпотеки, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстровим № 8536. Судом встановлено, що спірна квартира, яка була передана банком в іпотеку, придбана не за рахунок кредитних коштів. Пунктом 3.1.4. Договору іпотеки, передбачено, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим та/або за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 6 цього Договору. Пунктом 6.5.1. Договору іпотеки, передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем та/або боржником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим та/або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки, згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя згідно Закону України «Про іпотеку», який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом, в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Так, зі змісту рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року про визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору іпотеки вбачається, що 12.02.2014 Київським районним судом м. Харкова ухвалено рішення по справі № 640/21878/13-ц за позовом [PERSON] до АТ «БАНК «ТАВРИКА», Реєстраційної служби ГУЮ у Харківській області, [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання зобов`язання припиненим та зобов`язання вчинити дії, яким визнано припиненим з 12.11.2013 року, у зв`язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі, зобов`язання фізичної особи [PERSON] перед АТ «БАНК «ТАВРИКА» за кредитним договором № 62/07-ВФЛ від 18.12.2007 року та додаткових угод до нього, в частині заборгованості за кредитом у загальному розмірі 499 252,30 грн.; визнано відсутнім у АТ «БАНК «ТАВРИКА» права на стягнення з фізичної особи [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 62/07-ВФЛ від 18.12.2007 року та додаткових угод до нього; визнано припиненим з 12.11.2013 року договір іпотеки від 18.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Швидкіною О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3071, та додаткової угоди до нього № 1 від 10.07.2008р., укладених між АТ «БАНК «ТАВРИКА» та фізичною особою [PERSON] ; визнано відсутнім у АТ «БАНК «ТАВРИКА» право на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18.12.2007 року - квартиру [ADDRESS] . Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31.03.2014 року рішення Київського районного суду м. Харкова залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.09.2014 року касаційну скаргу ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» відхилено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31.03.2014 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 16.09.2015 року ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.09.2014 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції. Ухвалою від 22.06.2016 р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 640/21878/13ц касаційна скарга АТ «БАНК «ТАВРИКА» задоволена частково, рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31.03.2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2016 позовну заяву залишено без розгляду. 12.05.2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В. прийнято рішення № 12956323 щодо скасування запису про державну реєстрацію обтяжень в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна відносно квартири [ADDRESS] . 21 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В., та зареєстровано в реєстрі за № 1435. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2018 року залишені без задоволення вимоги ТОВ «АНСУ» про визнання недійсним вказаного вище договору купівлі-продажу. Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зроблено висновок, що «статтею 23 Закону № 898-IV визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки». Таким чином, відповідач [PERSON] набув статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за вказаним вище іпотечним договором. Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі договору № 62/07-ВЛФ про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги та договору про відступлення прав за договором іпотеки від 04 жовтня 2017 року, ТОВ «АНСУ» набуло прав та обов`язків кредитора за вищевказаними кредитним договором та іпотекодержателя за іпотечним договором. 14 грудня 2018 року державним реєстратором Бурдюк І.С., в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 149613959. 13 травня 2019 року позивачем надіслано відповідачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та відповідачу [PERSON] за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, квартири за адресою: [ADDRESS] , протягом одного місяця з дня отримання вимоги. Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.12.2018 р., відсутня інформацію про зареєстрованих особі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 03.07.2019 р., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 03.07.2019 р., зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно повідомлення з Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області від 27.09.2019 р., працівниками Немишлянського ВП ГУНП, разом з представником ТОВ «АНСУ» Оганезовим Р.А., здійснено вихід за адресою: [ADDRESS] . По прибуттю на місце у вікнах квартири горіло світло, в квартирі розмовляли мешканці, але відчинити двері відмовилися, у зв`язку з чим, не було допущено представника ТОВ «АНСУ» до квартири. Під час бесіди з сусідами встановлено, що за даною адресою мешкає [PERSON] разом з чоловіком близько тридцяти років. Прийнятими заходами встановити чи мешкає за вказаною вище адресою [PERSON] не надалося можливим. Присутній у судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що відповідач [PERSON] дійсно постійно мешкає у спірній квартирі з його згоди, оскільки не має іншого житла та зазначив, що також періодично мешкає у дані квартирі. Вказував, що у зв`язку з сімейними обставинами мешкає з родиною в квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак не є власником зазначеного житлового приміщення. Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовував свої вимоги, позивач зазначив, що останнім набуто право власності на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] , колишні власники [PERSON] , [PERSON] , якому [PERSON] відчужила спірну квартиру, продовжують користуватися майном, тим самим обмежують власника у здійснені права користування та розпорядження нерухомим майном. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі жилого приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Під час розгляду справи було встановлено, що відповідачі були власниками зазначеної квартири на протязі певного проміжку часу. Позивачем, під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачі самоправно вселилися до спірної квартири. Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Таким чином, відповідачі вселились до квартири у законному порядку, набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набувши охоронюване законом право на мирне володіння майном. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Враховуючи, що згідно п. 1.2 Договору іпотеки, укладеного між АТ «Таврика» та [PERSON] [INFO] , квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстровим № 8536, предмет іпотеки придбано не за рахунок кредиту, тому виселення можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. Так, частина друга статті 109 ЖКУРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо будинок придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають право користування житлом. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18. Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV тастатті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року, справа № 753/72/17 дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла. Підставою для відмови в позові про виселення є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Судувід 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц. Позивач, ініціювавши питання про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів з квартири та зобов`язати [PERSON] звільнити квартиру, не вказав у позовній заяві іншого житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно. Доводи позивача про наявність у відповідачів інших житлових приміщення, де вони мають реєстрацію та відсутності підстав для надання іншого житлового приміщення не приймаються судом, оскільки можливість виселення особи із спірної квартири, яка придбана не за кредитні кошти без надання іншого житла приписами ст. 109 ЖК України не ставиться в залежність від наявності у відповідача іншого житла. Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР. Щодо клопотань відповідачів про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне: Змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав, питання щодо застосування строків давності судом не вирішується. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed