Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення донарахованих відсотків за кредитним договором. У позовній заяві представник позивача посилається на те, що 25.05.2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 010/02-7/193-М, згідно з умовами якого банк зобовязався надати позичальнику [PERSON] кредит у сумі 30000 доларів США строком до 24.05.2017 року, а позичальник зобовязався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13 % річних, комісії згідно з умовами договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобовязання в порядку та строки, визначені кредитним договором. Зазначає, що банк виконав свої зобовязання, надавши позичальнику кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором. 05.03.2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 010/02-7/193-М/1 до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди змінити графік погашення кредиту та інших платежів. Проценти нараховуються не пізніше дати, визначеної у новій редакції графіку, що є додатком до додаткової угоди та невідємною частиною кредитного договору, кожного календарного місяця на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, виходячи з фактичної кількості календарних днів у місяці та році, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються позичальником відповідно до умов п. 1.5 даного договору. 22.12.2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 010/02-7/193-М/2 до кредитного договору, відповідно до умов якої, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони дійшли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту. Сторони визначили суму фактичної заборгованості по кредиту на дату укладання додаткової угоди. Позичальник, у свою чергу, зобовязався здійснити погашення заборгованості в складі щомісячних платежів відповідно до графіка погашення, що є додатком до даної угоди та невідємною частиною кредитного договору. 23.12.2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 010/02-7/193-М/3 до кредитного договору, відповідно до умов якої, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони дійшли згоди тимчасово на період з 21.12.2009 року по 20.05.2009 року зменшити розмір щомісячного платежу по сплаті суми (розміру) кредиту. Сторони домовилися тимчасово на період з 21.12.2009 року по 20.05.2009 року здійснити облік 40 % від розміру щомісячного платежу за процентами на додатковому рахунку нарахованих процентів та змінити строк сплати позичальником даної частини щомісячного платежу по процентах в порядку, передбаченому цією додатковою угодою. Також, сторони вирішили внести зміни та доповнення до умов кредитного договору, а саме до ч. 1 та ч. 2 кредитного договору, у звязку з чим графік погашення кредитної заборгованості було викладено у новій редакції. 25.06.2010 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 010/02-7/193-М/4 до кредитного договору, відповідно до умов якої, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони дійшли змінити умови погашення (реструктуризації) кредиту. Тимчасово на період з 27.06.2010 року до 27.03.2011 року сторони домовилися зменшити розмір щомісячного платежу по сплаті суми кредиту до 31,31 доларів США. Починаючи з 27.04.2011 року кредитор змінив строк сплати решти щомісячного платежу в сумі 173,55 доларів США, а позичальник зобовязався сплатити вказану суму в майбутньому відповідно до графіка погашення кредиту та сплати процентів, що є додатком до даної угоди та невідємною частиною кредитного договору. Представник позивача вказує, що всупереч вимогам п. 4 ч. 1 кредитного договору позичальник не виконав взяті на себе договірні зобовязання, а саме, не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно з графіком погашення кредиту та відсотків за кредитом, у звязку з чим банк був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року в цивільній справі № 308/8139/14-ц позовні вимоги банку було задоволено в повному обсязі, а саме, стягнуто станом на 02.06.2014 року у солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 310194,42 грн. заборгованості за кредитом та 3101,94 грн. судового збору. Зауважує, що однак, проценти за користування кредитом продовжують нараховуватися, що не суперечить пунктам та приписам кредитного договору та законодавства України. З урахуванням вищевикладених обставин, представник позивача стверджує, що станом на дату розрахунку заборгованості (23.10.2017 року) заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором складає 21667,46 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 575030,59 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 8618,81 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 228733,75 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 8897,22 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 236122,45 грн.; розрахована пеня 110174,39 грн. На підтвердження цих обставин позивач надає розрахунок заборгованості станом на 23.10.2017 року. Зазначає, з урахуванням наведених обставин та враховуючи при цьому те, що позичальник не виконав заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року в цивільній справі № 308/8139/14-ц та умови кредитного договору в частині погашення кредитної заборгованості, позивач просить суд достягнути заборгованість, яка виникла по відсоткам за період, починаючи з 27.06.2014 року по 23.10.2017 року в сумі 5217,69 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 138471,76 грн. (8897,22 доларів США (дата: 23.10.2017 року) - 3679,53 доларів США (дата: 27.06.2014 року) х 26,538902 (курс НБУ валюти кредиту на дату розрахунку). Вважає, що вимоги банку про стягнення з відповідача відсотків заявлені обґрунтовано, так як це передбачено укладеним кредитним договором та діючим законодавством України, а також даної думки притримується ВСУ у рішенні від 23.09.2015 року в справі № 6-120цс15. З посиланням на викладене, а також те, що на теперішній час позичальник свідомо ухиляється від виконання своїх зобовязань перед позивачем, а також не вживає жодних заходів щодо погашення заборгованості, чим спричиняє банку значну матеріальну шкоду, погіршує матеріальний стан кредитора, відповідно до ст. ст. 525, 526, 549, 559, 611, 624, 631,1046, 1048, 1049 ЦК України представник позивача просить суд стягнути із [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» заборгованість, яка виникла по відсоткам за період, починаючи з 27.06.2014 року по 23.10.2017 року в сумі 5217,69 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 138471,76 грн., а також стягнути із відповідача судовий збір у розмірі 2077,07 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.01.2018 року (головуючий суддя Леміш О.М.) прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. 13.04.2018 року від відповідача, в інтересах якого діє представник [PERSON], до суду надійшов відзив на позовну заяву, копію якого та доданих до нього документів надіслано позивачу, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовної зави в повному обсязі. Згідно з поданим відзивом представник відповідача вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з тих підстав, що позивач вказує в позовній заяві, що відповідно до заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року з відповідача та поручителів в солідарному порядку стягнуто 310194,42 грн., і, при цьому, зауважує, що позичальник не виконав вказане рішення суду. Дане твердження позивача не відповідає дійсності, оскільки згідно із супровідним листом № 5/16 від 11.07.2016 року відділом виконавчої служби направлено на адресу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області та банку постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, копія якого додається до відзиву, для виконання та відома. Відповідно до тексту постанови про закінчення виконавчого провадження головним державним виконавцем встановлено, що рішення суду фактично повно виконано, у звязку з чим виконавче провадження було закінчено. Крім того, зазначає, що на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області (головуючий суддя Деметрадзе Т.Р.) розглядалася справа № 308/8139/14-ц за заявою АТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку на предявлення його до виконання. Вказана заява ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області залишена без розгляду у звязку з поданням позивачем (банком) відповідної заяви про залишення заяви без розгляду, копія якої додається до відзиву. У даній заяві в абзаці 2 банком визнано, що виконавчі листи по цивільній справі № 308/8139/14-ц боржниками були повністю виконані. Отже, за твердженням відповідача, рішення суду виконано в повному обсязі, сума стягнення, зазначена в рішенні суду, погашена. Також у поданому відзиві представник відповідача звертає увагу, що в позовній заяві зазначено, що проценти за користування кредитом продовжують нараховуватися, що не суперечить пунктам та приписам кредитного договору та законодавству України. Вказані дії банку щодо нарахування відсотків відповідач вважає безпідставними, так як і твердження про те, що такі дії не суперечать законодавству України. Як встановлено у рішенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року, що набрало законної сили, з матеріалів справи вбачається, що на адресу [PERSON] було направлено вимогу про дострокове виконання грошових зобовязань за кредитним договором від 27.06.2013 року та на адресу [PERSON] та [PERSON] вимоги про виконання грошових зобовязань за договорами поруки від 27.06.2013 року відповідно. Пунктом 1.9.1 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати достроково виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових зобовязань та інших зобовязань за цим договором. Отже, банк, звернувшись до суду в 2014 році з позовом про дострокове стягнення заборгованості, попередньо надіславши вимоги відповідачу та його поручителям, скористався своїм правом на дострокове стягнення боргу та змінив при цьому терміни повернення кредиту. Після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості від 27.06.2013 року кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором. Тому, вважає, що у позивача відсутнє право на стягнення з відповідача донарахованих відсотків за кредитним договором, тим більше, що рішення суду про дострокове стягнення заборгованості з відповідача та його поручителів виконано в повному обсязі, що підтверджується наданими доказами. Жодних обставин та вимог, що стосуються наявності заборгованості, яка зазначена в позовній заяві банку, [PERSON] не визнає, крім обставин повного погашення заборгованості по рішенню суду. 19.04.2018 року від відповідача [PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], до суду надійшов зустрічний позов до АТ «[PERSON] Аваль» про припинення зобовязань по кредитному договору. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2018 року (головуючий суддя Світлик О.М.) прийнято до провадження матеріали цивільної справи № 308/12851/17 за даною позовною заявою, оскільки згідно з розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 966 від 28.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи № 308/12851/17, у звязку з тим, що суддя Леміш О.М. звільнений з посади судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області згідно з наказом № 160/02-06 від 29.05.2018 року, та автоматизованою системою документообігу суду згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2018 року головуючим суддею з розгляду даної справи визначено [PERSON] Ухвалою суду від 15.11.2018 року постановлено прийняти зустрічний позов [PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], до АТ «[PERSON] Аваль» про припинення зобовязань по кредитному договору у цивільній справі № 308/12851/17, обєднавши вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом АТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON] про стягнення донарахованих відсотків за кредитним договором. У зустрічному позові представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] просить суд: відмовити у задоволенні первісного позову ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON] про стягнення донарахованих відсотків за кредитним договором; визнати припиненим зобовязання [PERSON] по кредитному договору № 010/02- 7/193-М від 25.05.2007 року та додаткових угод до нього; стягнути з ПАТ «[PERSON] Аваль» витрати по сплаті судового збору за предявлення даного зустрічного позову до суду. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що відповідно до кредитного договору № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року та додаткових угод до нього ВАТ «[PERSON] Аваль» надано кредит [PERSON] у сумі 30000 доларів США до 24.05.2017 року зі сплатою 13 % річних. 29.10.2014 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено рішення, що набрало законної сили, згідно з яким повністю задоволено позовні вимоги ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року в розмірі 310194,92 грн. та судового збору в розмірі 3101 грн. 15.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчий лист про стягнення вказаної суми заборгованості. 09.04.2016 року за заявою представника ПАТ «[PERSON] Аваль» № 114-0-0-00/15-58905 головним державним виконавцем Пивоваровим Ю.Г. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 50776548. В заяві представник позивача за первісним позовом вказує, що боржником 18.03.2015 року у добровільному порядку здійснено погашення заборгованості в розмірі 258829,06 грн., тому заборгованість боржника перед стягувачем за кредитним договором станом на 26.02.2016 року згідно з виконавчим документом становить 51365,36 грн. Згідно з супровідним листом № 5/16 від 11.07.2016 року відділом виконавчої служби направлено на адресу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області та банку постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження для виконання та відома. Згідно з текстом постанови про закінчення виконавчого провадження головним державним виконавцем встановлено, що рішення суду фактично повно виконано, у звязку з чим виконавче провадження було закінчено. Дана постанова є діючою, позивачем за первісним позовом не оскаржена. Отже, рішення суду виконано в повному обсязі, сума стягнення, зазначена в рішенні суду, погашена. Звертає увагу, що позивач за зустрічним позовом вживав заходів досудового врегулювання спору, які були грубо проігноровані відповідачем за зустрічним позовом. Зокрема, підтвердження факту відсутності заборгованості за кредитним договором, відповідач за первісним позовом звернувся за правовою допомогою до адвоката [PERSON] Адвокат у свою чергу направив адвокатський запит від 15.11.2017 року про надання актуального розрахунку заборгованості [PERSON], враховуючи рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року та строк, передбачений чинним законодавством України, на надання відповіді на адвокатський запит. Однак, в порушення вимог закону, банком надано відповідь адвокату лише листом від 23.01.2018 року. Крім того, банком відмовлено в наданні інформації, яку вимагав адвокат, у звязку з відсутністю письмового дозволу клієнта банку ([PERSON]З.). Отримавши необхідну згоду [PERSON], [PERSON] повторно направлено адвокатський запит та надано представнику банку письмовий дозвіл на розкриття інформації від 10.01.2018 року, однак даний запит залишився без належного реагування зі сторони банку. Вказаними діями банк в черговий раз порушив вимоги чинного законодавства та проігнорував законне право адвоката та клієнта банку [PERSON] на отримання інформації. Крім того, у зустрічному позові зауважує, що як встановлено у рішенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року, що набрало законної сили, з матеріалів справи вбачається, що на адресу [PERSON] було направлено вимогу про дострокове виконання грошових зобовязань за кредитним договором від 27.06.2013 року та на адресу [PERSON] та [PERSON] вимоги про виконання грошових зобовязань за договорами поруки від 27.06.2013 року відповідно. Пунктом 1.9.1 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати достроково виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових зобовязань та інших зобовязань за цим договором. Отже, банк звернувшись до суду в 2014 році з позовом про дострокове стягнення заборгованості, попередньо надіславши вимоги відповідачу та його поручителям, скористався своїм правом на дострокове стягнення боргу та змінив при цьому терміни повернення кредиту. Після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості від 27.06.2013 року кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором. Після зміни строку виконання зобовязання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою від 27.06.2013 року позичальник був зобовязаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної у вимозі дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості не підлягали виконанню. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 02.12.2015 року (№ 6-1707цс 15 та № 6-249цс15), та в постанові від 04.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (провадження № 61-4629св18). Таким чином, після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено. З моменту ухвалення вказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобовязань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним законом, а саме Законом України «Про виконавче провадження». Також у зустрічному позові вказує, що згідно з п. 17 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5 зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року в справі № 6-118цс16 та, а також на правову позицію, наведену в постанові від 04.04.2018 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (провадження № 61-4629св18), зазначає, що як було вказано вище, відповідач за первісним позовом повністю повернув достроково стягнуту з нього суму заборгованості, зафіксовану в рішенні суду, що підтверджується доданими до цього зустрічного позову доказами, тим самим виконав умови кредитного договору та зобовязання перед банком. А тому, враховуючи вищезазначене, просить суд визнати зобовязання за кредитним договором припиненим. Водночас, жодних обставин та вимог що стосуються наявності заборгованості, яка зазначена в позовній заяві банку, [PERSON] не визнає, крім обставин повного погашення заборгованості та припинення зобовязань по кредитному договору. 03.12.2018 року від представника банку до суду надійшов відзив на зустрічний позов, згідно з яким просить відмовити в повному обсязі у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до АТ «[PERSON] Аваль» про визнання припиненими зобовязань за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року та додатковими угодами до нього. У відзиві на зустрічний позов представник банку посилається на те, що 29.10.2014 року в цивільній справі № 308/8139/14-ц рішенням суду позовні вимоги банку було задоволено в повному обсязі, а саме, стягнуто станом на 02.06.2014 року у солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 310194,42 грн. заборгованості за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року та 3101,94 грн. судового збору. Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили. Крім того, з дати ухвалення вищезазначеного рішення по сьогоднішній час заборгованість за кредитним договором погашено в повному обсязі не було, тому банк продовжував нараховувати позичальнику відсотки за порушення виконання умов кредитного договору. Таким чином, дійсність кредитного договору та правомірність вимог банку встановлено рішенням суду. Мотивуючи відзив положеннями ст. ст. 526, 625, 1048 ч. 1 ЦК України, п. 1.4 кредитного договору, зауважує що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, сторони кредитного договору погодилися на умову про те, що при простроченні повернення кредиту проценти за користування простроченими до повернення сумами нараховуються в порядку, передбаченому п. п. 1.4.1.1-1.4.1.7 кредитного договору та повинні сплачуватися одночасно з поверненням кредиту. Крім того, зазначає, що правомірність нарахування процентів за користування кредитними коштами після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості підтверджується також судовою практикою, зокрема, в рішенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.11.2017 року в справі № 308/77/17 зроблено висновок про те, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється до моменту повного погашення кредиту позичальником, оскільки така умова міститься в кредитному договорі. Такий висновок суду цілком відповідає правовій позиції ВСУ у справі № 6-157цс16. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Також представник банку зауважує, що відповідач стверджує про повне виконання зобовязань за кредитним договором, при цьому не надає належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності підтверджували такий факт. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року стягнуто на користь банку 310194,42 грн. заборгованості за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року та 3101,94 грн. судового збору. Як вбачається з розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи, 17.06.2016 року було зараховано кошти в сумі 2062,48 доларів США (в гривневому еквіваленті 51365,33 грн.), що також підтверджується інформацією про виконавче провадження. Отже, представник банку вважає, що рішення в повному обсязі не виконано, а тому стягнення донарахованих відсотків є правомірним та обґрунтованим способом банку захистити свої порушені права. Вимога відповідача про стягнення з банку судових витрат також не підлягає задоволенню з огляду на недоведеність та необґрунтованість вимог за зустрічним позовом. Стосовно адвокатських запитів, представник банку повідомляє, що до відділу обслуговування клієнтських рахунків надходив запит адвоката [PERSON] відносно клієнта [PERSON] та дозвіл до даного запиту не було додано, а тому було надано відмову адвокату у розкритті банківської таємниці. Відтак, відповідач безпідставно звинувачує банк в порушенні вимог чинного законодавства України щодо права клієнта банку на отримання інформації, і такими діями відповідач завдає шкоди репутації банку. За таких обставин, банк вважає, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] до АТ «[PERSON] Аваль» про визнання припиненими зобовязань за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року та додатковими угодами до кредитного договору. Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) ПАТ «[PERSON] Аваль» [PERSON] у даному судову засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та просить їх задовольнити. Проти зустрічного позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на зустрічний позов та просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] у даному судовому засіданні проти позову банку заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов [PERSON], посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.05.2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 010/02-7/193-М, відповідно до умов якого позичальнику [PERSON] надано кредит у розмірі 30000 доларів США на споживчі цілі строком до 24.05.2017 року зі сплатою 13 % річних. Між сторонами було укладено ряд додаткових угод про внесення змін до кредитного договору № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року, а саме: додаткову угоду № 010/02-7/193-М/1 від 05.03.2009 року, за умовами якої сторони дійшли згоди змінити графік погашення кредиту та інших платежів, зокрема, проценти нараховуються не пізніше дати, визначеної у новій редакції графіку, що є додатком до додаткової угоди та невідємною частиною кредитного договору, кожного календарного місяця на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, виходячи з фактичної кількості календарних днів у місяці та році, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються позичальником відповідно до умов п. 1.5 даного договору; додаткову угоду № 010/02-7/193-М/2 від 22.12.2009 року, у відповідності до умов якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони дійшли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, зокрема, визначили суму фактичної заборгованості по кредиту на дату укладання додаткової угоди, а позичальник, у свою чергу, зобовязався здійснити погашення заборгованості в складі щомісячних платежів відповідно до графіка погашення, що є додатком до даної угоди та невідємною частиною кредитного договору; додаткову угоду № 010/02-7/193-М/3 від 23.12.2009 року, згідно з умовами якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони дійшли згоди тимчасово на період з 21.12.2009 року по 20.05.2009 року зменшити розмір щомісячного платежу по сплаті суми (розміру) кредиту, зокрема, на вказаний період здійснити облік 40 % від розміру щомісячного платежу за процентами на додатковому рахунку нарахованих процентів та змінити строк сплати позичальником даної частини щомісячного платежу по процентах в порядку, передбаченому цією додатковою угодою, а також внести зміни та доповнення до умов кредитного договору, а саме до ч. 1 та ч. 2 кредитного договору, у звязку з чим графік погашення кредитної заборгованості було викладено у новій редакції; додаткову угоду № 010/02-7/193-М/4 від 25.06.2010 року, за умовами якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України сторони дійшли змінити умови погашення (реструктуризації) кредиту, а саме, тимчасово на період з 27.06.2010 року до 27.03.2011 року зменшити розмір щомісячного платежу по сплаті суми кредиту до 31,31 доларів США, і, починаючи з 27.04.2011 року кредитор змінив строк сплати решти щомісячного платежу в сумі 173,55 доларів США, а позичальник зобовязався сплатити вказану суму в майбутньому відповідно до графіка погашення кредиту та сплати процентів, що є додатком до даної угоди та невідємною частиною кредитного договору. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року вбачається, що станом на 23.10.2017 року відповідач [PERSON] допустив заборгованість в загальному розмірі 21667,46 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 575030,59 грн., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 8618,81 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 228733,75 грн.; заборгованість за відсотками у розмірі 8897,22 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 236122,45 грн.; розрахована пеня у розмірі 4151,43 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 110174,39 грн. Матеріалами справи встановлено, що у серпні 2014 року Закарпатська обласна дирекція ПАТ «[PERSON] Аваль» звернулася в Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області з позовом до відповідача [PERSON], як позичальника, [PERSON] та [PERSON], як поручителів, про стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року (справа № 308/8139/14-ц), що набрало законної сили, вказаний позов задоволено повністю. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» 310194,42 грн. заборгованості за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року та 3101,94 грн. судового збору. З матеріалів справи вбачається, що 08.04.2016 року стягувач ПАТ «[PERSON] Аваль» звернувся до РВ ДВС Ужгородського МРУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження, в якій просив прийняти до виконання виконавчий лист, виданий 15.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області та стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» 51365,36 грн. заборгованості за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року 3101,94 грн. судового збору. У даній заяві представник банку повідомив, що на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 308/8139/14-ц від 29.10.2014 року, що набрало законної 22.12.2014 року, видано виконавчий лист № 308/8139/14-ц від 15.10.2015 року про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» 310194,42 грн. заборгованості за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року та 3101,94 грн. судового збору. Додатково у заяві представником банку повідомлено, що після ухвалення рішення суду боржником 18.03.2015 року у добровільному порядку здійснено часткове погашення заборгованості в розмірі 258829,06 грн., а тому заборгованість боржника перед стягувачем за кредитним договором станом на 26.02.2016 року згідно з виконавчим документом становить 51365,36 грн. Постановою головного державного виконавця Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Закарпатській області від 09.04.2016 року відкрито виконавче провадження (ВП № 50776548) з виконання виконавчого листа № 308/8139/14-ц, виданого 15.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» суми боргу в розмірі 310194,42 грн. та 3101,94 грн. судових витрат (залишок боргу 51365,36 грн.). Постановою державного виконавця від 11.07.2016 року вказане виконавче провадження закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з тим, що рішення суду фактично повно виконано. Крім того, із наявної у матеріалах справи копії заяви представника ПАТ «[PERSON] Аваль» від 28.02.2018 року про залишення заяви про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строків їх предявлення до виконання без розгляду, адресованої судді Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області в справі № 308/8139/14-ц, слідує, що представником банку зазначено, що на розгляді суду перебуває заява ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про видачу дублікатів виконавчий листів та поновлення строків їх предявлення до виконання. У звязку з тим, що виконавчі листи по цивільній справі № 308/8139/14-ц боржниками були повністю виконані, то відпали підстави в отримані дублікатів виконавчий листів та поновлення строків на їх предявлення. Наведеними матеріалами підтверджується, що заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року повністю виконано боржниками, що не заперечується відповідачем [PERSON] та не спростовано представником позивача ПАТ «[PERSON] Аваль». В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що з урахуванням того, що позичальник [PERSON] не виконав заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року в цивільній справі № 308/8139/14-ц та умови кредитного договору в частині погашення кредитної заборгованості, банк просить достягнути заборгованість, яка виникла по відсоткам за період, починаючи з 27.06.2014 року по 23.10.2017 року в сумі 5217,69 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 138471,76 грн. (8897,22 доларів США (станом на 23.10.2017 року) - 3679,53 доларів США (станом на 27.06.2014 року) х 26,538902 грн. (курс НБУ валюти кредиту на дату розрахунку). Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В силу положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Як встановлено судом, сторони кредитного договору № 010/02-7/193-М\~від 25.05.2007\~року обумовили дату остаточного повернення кредиту 24.05.2017 року. Пунктом 1.9.1 кредитного договору визначено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобовязань за цим договором. При цьому, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року (справа № 308/8139/14-ц), що набрало законної сили, було стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» заборгованість за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року в розмірі 310194,42 грн. Із змісту вказаного рішення суду вбачається, що позивачем на адресу [PERSON] було направлено вимогу про дострокове виконання грошових зобовязань за кредитним договором від 27.06.2013 року та на адресу [PERSON] і [PERSON] вимоги про виконання грошових зобовязань за договорами поруки від 27.06.2013 року відповідно, однак такі ними були залишені без задоволення. Відтак, у такий спосіб, звертаючись в суд з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором кредитор (позивач) на власний розсуд змінив умови основного зобовязання щодо строку дії договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом. Таким чином, положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Згідно з правовим висновком [PERSON] Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Разом з тим, [PERSON] Верховного Суду\~у постанові від 04.07.2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18) висловила думку про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі предявлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Відтак, суд зазначає, що в даному випадку позивач помилково та всупереч вказаному правовому висновку [PERSON] Верховного Суду нарахував до стягнення з відповідача проценти, визначені кредитним договором, після виставлення вимоги про повне дострокове погашення кредитної заборгованості у порядку, визначеному ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Питання про нарахування на заборгованість позичальника платежів згідно зі ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, банк перед судом не порушує. За приписами ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України), а згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З урахуванням викладених обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги банку про стягнення донарахованих відсотків за кредитним договором за первісним позовом є безпідставними та не підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «[PERSON] Аваль» про припинення зобовязань по кредитному договору, суд констатує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30.05.2013 року в справі «[PERSON] проти України» (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення (п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно з ч. 1\~ст. 598 ЦК України\~зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року у звязку з фактичним повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за цим договором, у звязку із чим таке зобовязання припинилося. При цьому, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості зобовязання за кредитним договором припиняється (постанова Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі № 6-118цс16). Реалізуючи своє право, передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України, шляхом звернення до суду про повне дострокове повернення всієї суми кредиту разом із нарахованими процентами та штрафними санкціями, банк-кредитор ПАТ «[PERSON] Аваль» в односторонньому порядку змінив строк виконання зобовязання за кредитним договором і тим самим добровільно відмовився отримувати прибуток у вигляді відсотків за користування кредитом, які б могли бути отримані до закінчення строку дії кредитного договору. Прийняття судом рішення за позовом кредитора про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за кредитним договором достроково змінило зобовязання позичальника щодо повернення кредиту частинами до певної дати на обовязок з виконання судового рішення та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором. Таким чином, право кредитора ПАТ «[PERSON] Аваль» нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося, оскільки в 2014 році ним було предявлено позов до позичальника згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що зобовязання [PERSON]\~за кредитним\~договором №\~010/02-7/193-М\~від 25.05.2007\~року та\~додатковими угодами\~до даного\~кредитного договору припинені внаслідок їх виконання, проведеним належним чином за заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2014 року (справа № 308/8139/14-ц), що набрало законної сили та виконано ним в повному обсязі. Отже, зобовязання позивача за зустрічним позовом з виконання кредитного договору були виконані належним чином у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», та у повному обсязі, а відтак, вони припинилися відповідно до ст. 599 ЦК України. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання зобовязання [PERSON] за кредитним договором № 010/02-7/193-М від 25.05.2007 року та додатковими угодами до цього договору припиненими, оскільки наданими позивачем за зустрічним позовом доказами підтверджено виконання ним зобовязань за кредитним договором, а банк не довів шляхом подання відповідних доказів свої заперечення щодо наявності невиконаних зобовязань за кредитним договором. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У звязку з відмовою у задоволенні первісного позову судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в даній справі відшкодуванню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом ПАТ «[PERSON] Аваль» на користь [PERSON] підлягає до стягнення сплачений останнім судовий збір у розмірі 704,80 грн. У судовому засіданні 13.12.2018 року на підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 17.12.2018 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved