Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому вказує, що останній, 12.05.2014 року був прийнятий на роботу до ТзОВ «Л.М.Д. - ПРОФІТ» на посаду водія вантажного автомобіля. В період червня - липня 2014 року відповідач перебував у відрядженні по перевезенню вантажу до Румунії і для цих потреб неодноразово отримував від підприємства через платіжну картку грошові кошти. Так 25.06.2014 року [PERSON] отримав під звіт на господарські потреби та відрядження 16000,00 гривень, проте після повернення з відрядження про витрачені кошти не прозвітував. З 25.07.2014 року відповідач на роботу не з'являвся без поважних причин, повідомив, що більше не буде працювати на підприємстві, залишок невикористаних коштів наданих на відрядження повертати відмовився. Відповідно до бухгалтерського відображення в обліку операцій по відрядженню, сума неповернутого авансу на відрядження [PERSON] складає 11026,90 гривень. На підставі викладеного, позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 11026,90 гривень матеріальної шкоди а також 300,00 гривень за послуги юриста. В судове засідання з'явивлися представники позивача Харченко В.І. та Сероус Т.Я., позов підтримали просили задовольнити посилаючись на оставини викладені у позовній заяві, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду в газеті «Урядовий кур'єр». Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність задоволення позовних вимог в частково з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі заяви від 12.05.2014 року і у відповідності до наказу директора до ТзОВ «Л.М.Д. - ПРОФІТ» № 10 від 12.05.2014 року, [PERSON] було прийнято на посаду водія вантажного автомобіля на вказаному підприємстві. (а.с.3-4) Згідно наказів № 8/В, 10/В, 14/В від 25.06.2014 року, 07.07.2014 року, 14.07.2014 року [PERSON] відряджувався у відрядження для виконання замовлення по перевезенню вантажу та йому виплачувались грошові кошти на платіжну карту. Працівника зобов'язано звітувати про витрачені кошти у відрядженні згідно із чинним законодавством. (а.с.7-9) Відповідно до наказів про відрядження, було розраховано кошторис витрат на відрядження та відповідно до видаткового касового ордеру видано відповідачу під звіт грошові кошти. (а.с.10, 18-19). Як вбачається із наданих суду відомостей про відображення в обліку операцій про відрядження [PERSON], сума залишку неповерненої суми авансу на відрядження за останнім складає 11026,90 гривень. (а.с.16) Таким чином, відповідач, отримавши грошові кошти після повернення з відрядження, не відзвітував про їх використання, не повернув залишок підприємству та розпорядився ними на власний розсуд. Більше того, [PERSON] в період з 25.07.2014 року по 29.07.2014 року не з'явився на роботі без поважних причин та на запитання про причини своєї неявки повідомив про відсутність у нього бажання працювати. Дані факти зафіксовані у акті № 1 від 25.07.2014 року та листі № 27 від 29.07.2014 року. (а.с.14) Відповідності до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Стаття 134 КЗпП України вказує, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Згідно ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У відповідності до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Статтею 137 КЗпП України передбачено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Підсумовуючи викладене, наявними в матеріалах справи доказами у вигляді письмових документів підтверджуються факти викладені в позові, а саме те, що [PERSON] на підставі разового документа у вигляді касового ордеру взяв під звіт грошові кошти та не відзвітував про їх використання та не повернув частину, яка у нього залишилась. За таких обставин, він наніс підприємству ТзОВ «Л.М.Д. - ПРОФІТ» матеріальних збитків на суму неповернутих грошових коштів у розмірі 11026,90 гривень. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача суму завданих матеріальних збитків. Що стосується вимоги позивача про стягнення на їхню користь грошових коштів у розмірі 300 гривень за послуги юриста, то у відповідності до ч. 3 п. 2 ст. 79 ЦПК України до витрат пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ст. 84 ЦПК України витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Позивачем до позовної заяви не долучено жодного доказу про надання юристом правової допомоги та не доведена сума в розмірі 300 гривень на оплату його послуг. У матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження, які свідчили б про наявні витрати на правову допомогу у вказаному розмірі, а тому вимога про стягнення грошових коштів на правову допомогу не можуть бути задоволені. На підставі викладеного,

Outcome: partial