Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Представник позивачки в позові вказує, що на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В. від 21 березня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 657, позивачка [PERSON] являється власницею житлового будинку, що розташований на [ADDRESS] . В даному будинку на сьогоднішній день зареєстровані батьки позивачки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які з жовтня 2009 року без поважних причин там не проживають, добровільно знятися з реєстрації не бажають. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за адресою будинку, їх особистих речей вбудинку не має. Тому позивач звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої просить суд розглядати справу без участі позивача та її представника, заявлені вимоги підтримує повністю. В разі неявки відповідачів не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. За вказаних обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити з таких підстав. Так, на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В. від 21 березня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 657, позивачка [PERSON] являється власницею житлового будинку, що розташований на [ADDRESS] . Також позивач [PERSON] отримала в дарунок від своєї баби згідно Договору дарування земельних ділянок від 21.03.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 658 наступне нерухоме майно (п. 1.1. даного Договору): 1) земельну ділянку загальною площею 0,2500 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер: 0521687500:01:005:0137, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] ; 2) земельну ділянку загальною площею 0,0500 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер: 0521687500:01:005:0138, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, розташовану по [ADDRESS] . Відповідно до відомостей, викладених у Витягах з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданих головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області 21.02.2019 року за №НВ-0510004732019, №НВ-0510004632019, земельна ділянка під кадастровим номером 0521687500:01:005:0137 має такий склад угідь: всього земель - 0,2500 га, в тому числі малоповерхова забудова - 0,2500 га; земельна ділянка під кадастровим номером 0521687500:01:005:0138 має такий склад угідь: всього земель - 0,0500 га, в тому числі рілля - 0,0500 га (п. 1.2. даного Договору). За приписами п. 1.7. даного Договору на земельній ділянці площею 0,2500 га, що є Предметом цього договору, знаходиться житловий будинок, який належить [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого Варламовим О.В., приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області 21.03.2019 року за реєстровим №657. Таким чином, [PERSON] є повноправним та єдиним власником житлового будинку, в якому зареєстрована та постійно проживає разом із своєю бабою та малолітнім сином - [PERSON] , [INFO] . При цьому, крім позивача, її баби та сина в житловому будинку зареєстровані мати позивача [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [INFO] та батько (усиновлювач [PERSON] ) [PERSON] (далі -відповідач-2, [PERSON] ), [INFO] , що підтверджується довідкою № 625 від 17.06.2021 року, виданою Сальницьким старостинським округом Калинівської міської ради. Однак, з жовтня 2019 року [PERSON] та [PERSON] без поважних причин не проживають в житловому будинку, що, зокрема, підтверджується довідкою № 626 від 17.06.2021 року, виданою Сальницьким старостинським округом Калинівської міської ради. Відповідачі з того часу виїхали і проживають на території Російської федерації, підтримувати житловий будинок позивачу не допомагають, комунальні платежі не сплачують та будь-якої іншого утримання житлового будинку не здійснюють. Відтак, відповідачі створюють позивачу перешкоди у користуванні і розпорядженні належним їй на праві приватної власності житловим будинком, адже від кількості зареєстрованих у нього осіб, в тому числі, відповідачів залежить розмір нарахування комунальних послуг, оплату яких відповідачі взагалі не здійснюють. Позивач самостійно підтримує житловий будинок, оплачує комунальні послуги, доглядає бабу та виховує малолітнього сина, так як згідно рішення Калинівського районного суду Вінницької області по справі №132/408/16-ц від 24.02.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] (батько малолітнього [PERSON] ), зареєстрований 07.06.2014 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №73 розірвано. Згідно Довідки № 283 від 29.06.2021 року, виданої Калинівською районною філією Вінницького обласного центру зайнятості, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована як безробітна в Калинівській районній філії Вінницького обласного центру зайнятості з 20 листопада 2020 року. Дохід за період з 01 березня 2021 року по 31 травня 2021 року становить 3000 грн. (три тисячі гривень): 1000 грн. за березень 2021 року; 1000 грн. за квітень 2021 року; 1000 грн. за травень 2021 року. Більше того, позивач бажає оформити субсидію на житлово-комунальні послуги, шо підключені до житлового будинку, однак це є неможливим через фактичну кількість зареєстрованих осіб у будинку, на підставі чого її бабі, [PERSON] 11.11.2019 року було відмовлено Управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації, що підтверджує повідомлення від 11.11.2019 року. При цьому, позивачу відомо, що [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , де ним побудований житловий будинок, що підтверджується довідкою № 624 від 17.06.2021 року, виданою Сальницьким старостинським округом Калинівської міської територіальної громади. [PERSON] передав в оренду ТОВ «Аграрні системні технології» власну земельну ділянку, від чого має дохід. Окрім того, відповідачі отримують дохід від роботи в Російській Федерації, однак жодні кошти на утримання житлового будинку позивачу не перераховують. Із наведеного вбачається, що відповідачі мають інше місце проживання - житловий будинок та земельну ділянку, отримують дохід, але не несуть жодні витрати на утримання житлового будинку, більше одного року без поважних причин не проживають у житловому будинку, не мають потреби у проживанні в житловому будинку позивача, адже виїхали з нього, мають інше житло. Положенням ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім і', інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). За ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі №125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування статті 391 ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав». Отже, реєстрація відповідачів за адресою належного позивачу на праві приватної власності житлового будинку, створює позивачу перешкоди у користуванні цією власністю, що підлягають усуненню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним позивачу житловим будинком, що є однією з підстав для подальшого знаття їх з реєстраційного обліку (виписки) за його адресою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі 6-57цс11 від 16.01.2012 року. Позовні вимоги ґрунтуються також на положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи, далі - Конвенція, рішеннях Європейського суду з прав людини, практику якого в силу ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» як джерело права суди застосовують при розгляді справ. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст. 6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Так, Конституція України визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п`ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (стаття 64 Конституції України). За ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 43 Конституції України, положень ст. ст. 316-319, 321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 p., Закону від 17 липня 1997р. N475/97-BP «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 p., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції вбачається, що зазначеними актами закріплено принцип виюрушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, ежспропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Частиною 1 ст. 321 ЦК України також передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Недоторканність житла проголошена також статтею 30 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що позивач при звернені до суду з даним позовом сплатила 908,00 грн. судового збору, з відповідачів на її користь підлягає стягненню 908,00 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved