Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Представник публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» (далі - банк) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.06.2012 року, [PERSON] цього ж дня отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Враховуючи вищевикладене, сторони досягли згоди та уклали договір. Однак відповідачка умов договору щодо повернення кредиту та сплату відсотків за його користування не виконала, у зв'язку із чим заборгувала позивачу станом на 26 березня 2015 року 27 922,86 грн. та до теперішнього часу борг не сплачує. Заборгованість складається з наступного: 15 177,21 грн.- заборгованість за кредитом; 10 089, 80 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 850 грн.- заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 305,85 грн. - штраф (процентна складова). Просить суд стягнути з відповідачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 27 922,86 грн. за кредитним договором та судові витрати по сплаті судового збору. Представник позивача Бойко М.І. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання на розгляд справи не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно, в установленому законом порядку. Представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши суду, що строк дії картки, виданої відповідачці сплинув 20 червня 2013 року, тому банк не мав права після його закінчення здійснювати нарахування. Будь-яких доказів того, що відповідачка [PERSON] отримувала іншу картку позивачем суду не надано. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду з позовом по пені і комісії. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно кредитного договору № б/н від 20 червня 2012 року, укладеного між приватним акціонерним товариством комерційним банком «Приват Банк» та [PERSON], остання отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», Клієнт надав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і він дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання Даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг», що викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві (а.с.8). Позивач свої зобов»язання за укладеним договором виконав в повному обсязі надавши відповідачці кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідачка за п.2.1.1.5.5 «Умов та Правил надання банківських послуг», зобов»язалася погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання за перевитрати платіжного ліміту, а також оплаучвати комісії на умовах, передбачених цим Договором. На підставі п.2.1.1.5.6, п.1.1.2.7 «Умов та Правил надання банківських послуг» у разі невиконання зобов»язань за Договором на вимогу Банку відповідачка зобов»язана виконати свої зобов»язання з повернення Кредиту (утому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплатити винагороду банку, а також слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання винекнення Овердрафту. Крім цього, пунктом 2.1.1.7.6. «Умов та Правил надання банківських послуг», передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов»язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а відповідачка, в свою чергу порушила зобов'язання перед банком. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування позивних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням визнається правовідношенням, на підставі якого одна сторона боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майна, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договір та інші право чини відповідно до ст.11 ЦК України. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У разі порушення зобов'язань відповідно до ст.611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до кредитного договору відповідачка зобов'язалася виконувати погашення кредиту в порядку та строки відповідно до договору. Ззгідно розрахунку загальна сума якої перед банком станом на 20 червня 2015 року складає 27 922,86 грн. (а.с.5-6) і складається з наступного: - 15 177,21 грн.- заборгованість за кредитом; - 10 089, 80 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 850 грн.- заборгованість за пенею та комісією; - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 1 305,85 грн. - штраф (процентна складова). Стягуючи на користь банку із відповідачки [PERSON] заборгованість за кредитним договором, суд вважає, що до правовідносин, що склались між сторонами необхідно також застосувати положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року (із змінами та доповненнями від 12 лютого 2015 року). Відповідно до преамбули Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. В пункті 5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» №405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання цього Закону 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1053-р, яким було затверджено Перелік нанесених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно п.20 ч.1 цього Розпорядження м.Маріуполь Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1079-р про зупинення дії Розпорядження №1053-р від 30 жовтня 2014 року. За ст.1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно Наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ №33/6/а від 07 жовтня 2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», відповідно до якого районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] зареєстрована з травня 2000 року та постійно проживає у [ADDRESS], тобто постійно проживає у зоні АТО, а тому на неї розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до ст.11 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що термін дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Даний Закон набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, опублікований 14 жовтня 2014 року в газеті «Голос України» №197. Аналізуючи вказаний Закон, суд приходить до висновку, що позивач не мав права нараховувати відповідачці штраф на основну суму заборгованості із зобов»язань за кредитним договором № б/н від 20 червня 2012 року, починаючи з 14 квітня 2014 року, тому суд відмовляє позивачу в цій частині. А саме, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідачки штрафів в сумах 500 грн. та 1 305,85 грн. Таким чином, оскільки відповідачка умови кредитного договору не виконує, суд вважає, що з останньої підлягає стягненню на користь позивача сума заборгованості в розмірі 25 267,01 грн., яка складається з: 15 177,21 гривень - заборгованість за кредитом; 10 089,80 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом та 850 гривень - заборгованість за пенею і комісією. При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника відповідачки про те, що так як строк дії картки виданої відповідачці сплинув, доказів отримання будь-якої іншої картки суду не надано, тому відсутній і відповідний кредитний договір укладений між сторонами, а банк не мав права після його закінчення здійснювати будь-які нарахування, виходячи з наступного. Відповідно до умов кредитного договору № б/н від 20 червня 2012 року, укладеного між приватним акціонерним товариством комерційним банком «Приват Банк» та [PERSON], строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Оскільки ні банк, ні відповідачка протягом дії договору не проінформували іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично був продовженим. Отже строк дії укладеного договору не закінчився. Строк дії кредитної картки [PERSON] підтверджено витягом з комплексу банку, а також довідкою про надання кредитних карток, який склав до 08 місяця 2017 року (а.с.94,189). Факт отримання [PERSON] нової кредитної картки підтверджується наданим представником позивача скрин-шотом екрану програмної бази «Приватбанку» (а.с.209). Окрім того, як вбачається з виписки по кредитному рахунку відповідачка [PERSON] активно користувалася коштами з кредитної картки (а.с.182-188). Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Згідно копії платіжного доручення представниками банку було сплачено судовий збір у сумі 279,23 грн. за подання до суду вказаного позову, на підставі чого на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати банку по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених позовних вимог в розмірі 261 грн. 17 коп. (26 117,01 грн./27 922,86 грн. х 279,23). На підставі ст.ст. 526, 530, 549, 551, 610, 1054 ЦК України,

Outcome: partial