Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Представник товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом (а.с.1-3) в якому просить звільнити майно з-під арешту, а саме: житловий будинок з підвалом, магазином, баром і офісом та земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], щодо якого винесено Київським районним судом м.Одеси ухвалу про забезпечення позову від 02.10.2008 року; та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1378,00 гривень, обґрунтовуючи свої тим, що вказане майно відповідач [PERSON] передав в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Накладаючи арешт на підставі вищезазначеної ухвали, суд не звернув уваги на те, що дане майно знаходиться у Іпотеці Позивача і таким чином порушує його права як іпотекодержателя. Позивач як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим ЗУ «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна. Вважаючи, що накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, порушує права позивача, що виражаються у відсутності можливості звернути стягнення на предмет іпотеки, позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.101). Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи (а.с.99-100), про причини неявки суду не сповістив, заперечень проти позову не надав, та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю. Третя особа, [PERSON], в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суду не сповістила. Відповідно до положень ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 жовтня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №11061108000 (надалі- Кредитний договір) (а.с.5-14). За умовами Кредитного договору Кредитор надавав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а Позичальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. З метою забезпечення належного виконання зобов'язаннь за Кредитним договором 20.10.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений Договір Іпотеки (надалі - Іпотечний договір) (а.с.15-19). За умовами Іпотечного договору [PERSON], як Іпотекодавець-майноий поручитель, передавав в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором, нерухоме майно, а саме: житловий будинок з підвалом, магазином, баром і офісом, загальною площею 757,7 кв.м. та земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,250 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Обтяження згідно вищевказаного іпотечного договору було відступлено ТОВ «Кей-Колект» та зареєстровано у Державному реєстрі іпотек. 12.12.2011 року ПАТ «Укрсиббанк», що є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», відповідно до Договору факторингу №1, свої права вимоги за зобов'язаннями Відповідача по Кредитному договору (а.с.21-23). Боржник недобросовісно виконував взяте на себе зобов'язання, а саме, обов'язок повертати грошові кошти, відповідно до умов Кредитного договору, у звязку з чим виникла заборгованість за Кредитним договором. Відповідно до ст.572 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом ч.1 ст.575 ЦК України, окремим видом застави є застава нерухомого майна (іпотека). Згідно з ч.1 ст.12 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч.1 ст.589 ЦК України). Відповідно до Іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. Відповідно до Іпотечного договору, Іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір Іпотеки передбачає, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (надалі - ЗУ «Про іпотеку»), як один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Але, ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 02.10.2008 року (а.с.77) на майно, яке було предметом іпотеки накладено арешт. ТОВ «Кей-Колект» вважає, що арешт, накладений ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 02.10.2008 року, порушує права Позивача, як іпотекодержателя нерухомого майна. Зокрема, такий арешт порушує норми чинного законодавства, який стосується права власності. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року №9 (надалі - Постанова), точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п.4 Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Згідно абз.3 п.4 вищевказаної постанови зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Однак, накладаючи арешт на підставі вищезазначеної ухвали, суд не звернув уваги на те, що дане майно знаходиться у Іпотеці Позивача і таким чином порушує його права як іпотекодержателя. При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями ст.1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку»). За змістом ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст.572 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно зі ст.573 ЦК України, заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. За змістом ч.1 ст.575 ЦК України, окремим видом застави є застава нерухомого майна (іпотека). Згідно з ч.1 ст.12 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч. 1 ст. 589 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 14 вказаного Закону, встановлено, що якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованим обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Отже, зважаючи на черговість реєстрації обтяжень, Позивач, як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим ЗУ «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна. Отже, накладанням арешту на нерухоме майно, Київським районним судом м.Одеси, порушує права позивача, що виражається у відсутності можливості звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.2 ст.3 Конституції України, головним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року N 22-рп/2004). Відповідно до ст.10 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, у зв'язку з наявністю арешту, позивач не може реалізувати своє право власності, тому останнє підлягає захисту з боку суду шляхом ухвалення рішення про звільнення майна з-під арешту.

Outcome: approved