Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, яким було уточнено. В обґрунтування уточненого позову вказував, що відповідно до норм Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», Постанови Кабінету Міністрів України № 630 от 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» власник (наймач) квартир зобов`язаний щомісячно здійснювати плату за житлово-комунальні послуги, у тому числі послуги з теплопостачання. За особовим рахунком по [ADDRESS] опалювальна площа приміщення складає 61 кв. м. Натомість через несплату за користування тепловою енергією відповідачами за період з 1 жовтня 2014 року по 1 листопада 2019 року утворилась заборгованість на суму 46017,78 грн. При цьому протягом вказаного періоду позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, від яких останні не відмовлялись та за користування якими проводились нарахування відповідно до встановлених тарифів. Відповідно до ст. 625 ЦК через несвоєчасне виконання зобов`язання щодо сплати спожитих послуг відповідачі мають сплатити на користь позивача 3% річних в сумі 2375,38 грн. та інфляційні витрати в сумі 6633,36 грн. На підставі переліченого просив суд стягнути солідарно з відповідачів вказані суми, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 грн. Представник позивача, Коляда Ю. Г. , яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явилась, неодноразово надавала суду заяви з проханням перенести розгляд справи. Відповідачі в судове засідання за невідомих суду причин не з`явились повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленими належним чином. Відповідач [PERSON] , змінила прізвище на « [PERSON] », [PERSON] з [PERSON] , що підтверджено відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України короноавірусу COVID-19» (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 та від 25 березня 2020 року № 239) відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року з 12 березня до 24 квітня 2020 року на усій території України введено карантин, та відповідні обмежувальні заходи, який в подальшому Урядом продовжено до 22 травня 2020 року . Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 березня 2020 року №333-р з метою запобігання поширенню на території Донецької області і на інші регіони України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, встановлено режим надзвичайної ситуації для територіальних підсистем єдиної державної системи цивільного захисту Донецької області. Відповідно до листа Ради суддів України від 16 березня 2020 року № 9рс-186/20 рекомендовано на період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: обмежити допуск в судові засідання осіб, які не є учасниками судових засідань; по можливості здійснювати судовий розгляд справи без участі сторін, в порядку письмово провадження; рекомендувати учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; утриматись від відвідування приміщення суду, особливо за наявності захворювання (слабість, кашель, задуха, утруднення дихання, тощо). Отже, дотримання вимог Постанови КМУ від 11 березня 2020 року №211 щодо карантинних заходів можливо не тільки шляхом відкладення розгляду справ, а й шляхом подачі заяв про розгляд справ у відсутності сторін. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про можливість часткового задоволення поданого позову, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії або здійснення певної діяльності, а інша сторона зобов`язується сплатити виконавцю дану послугу, якщо інше не встановлено договором. На підставі ст. 67 ЖК УРСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно із ст. 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) відповідно до закону встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) та ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до комунальних послуг відносяться послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. На підставі ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, при регулюванні господарської діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання, належать розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання; На підставі п. 2 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас. За п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначає, що плата за теплову енергію повинна вноситися щомісячно. Згідно із особовим рахунком ККП «Маріупольтепломережа» № [NUMBER] , відкритим на [PERSON] на кв. [ADDRESS] , опалювальна площа такої квартири складає 61 кв. м. Згідно зі свідоцтвом на право власності на житло від 18.02.1999р., виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради на підставі розпорядження (наказу) № 12221/п, кв. [ADDRESS] належить на праві спільної власності наступним особам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - які є відповідачі по справі. (а.с.63) Як вбачається із розрахунків ККП «Маріупольтепломережа» заборгованість відповідачів з наданої останнім теплової енергії та гарячого водопостачання по [ADDRESS] за період з 1 жовтня 2014 року по 1 листопада 2019 року становить 46017,78 грн. Правильність нарахувань заборгованості з наданих послуг з опалення та гарячого водопостачання підтверджується: рішеннями Виконавчого комітету Маріупольської міської ради «Про вартість послуг з опалення та гарячого водопостачання, які надаються населенню» від 22 грудня 2010 року та «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання та на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за категоріями споживачів ККП «Маріупольтепломережа» від 30 січня 2019 року, а також Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» від 17 жовтня 2014 року та від 31 березня 2015 року, до якої були внесені зміни постановами від 11 червня 2015 року, від 9 червня 2016 року, 28 грудня 2017 року. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що розмір несплачених послуг з гарячого водопостачання та централізованого опалення підтверджено відповідними тарифами та розрахунком представників ККП «Маріупольтепломережа» за особовим рахунком, відкритим по [ADDRESS] . Також суд зазначає, що за ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2018 року по справі № 210/5796/16-ц. Так на підставі розрахунків представників позивача 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК за період прострочення погашення заборгованості за користування послугами з надання теплової енергії вбачається, що по [ADDRESS] споживачі заборгували за період з 1 жовтня 2014 року по 1 листопада 2019 року ККП «Маріупольтепломережа» 3% річних в розмірі 2375,38 грн. та інфляційні витрати в розмірі 6633,36 грн. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У заяві [PERSON] про перегляд заочного рішення, яке було винесено 29.10.2019р. та скасовано ухвалою суду від 02.12.2019р., відповідачка посилається на сплив строку позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Як вбачається із позову та розрахунків, заявник з 1 жовтня 2014 року щомісяця нараховував заборгованість за послуги, які він надавав, однак за захистом свого цивільного права до суду звертався лише 11 лютого 2019 року. З огляду на наведене, слід дійти висновку про те, що вимогу до суду про стягнення заборгованості повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку позовної давності у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, позивач має право на стягнення будь-якої заборгованості лише за останні три роки перед зверненням до суду, тобто з лютого 2016 року року по жовтень 2019 року. Тому суд відмовляє в позові про стягнення суми боргу, а також 3% відсотків та інфляційних витрат, які заявлені поза межами строку позовної давності, тобто за період з жовтня 2014 року по січень 2016 року Вирішуючи питання про порядок стягнення боргу з відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є власниками квартири [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 322 ЦК України власність зобов`язує, тому власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.1,2 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. За ч.1 ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 04.11.2015 року № 6-734цс15 визначено, що правове регулювання правовідносин власників житлового приміщення належного їм на праві приватної власності, здійснюється на підставі норм ЦК, які регулюють правовідносини з права власності. Положення статей 160 та 162 ЖК УРСР поряд з положеннями гл. 58 ЦК України регулюють правовідносини з найму житлового приміщення, тобто речові права на чуже майно, а тому зазначені норми права не підлягають застосуванню до правовідносин з утримання власниками належного їм на праві приватної власності майна, зокрема щодо сплати комунальних послуг. Враховуючи зазначене, Верховний Суд України у цій постанові вказує, що якщо майно належить відповідачам на праві спільної власності, застосування до цих правовідносин положення статей 160 та 162 ЖК УРСР та стягнення несплачених сум солідарно є безпідставним. Таким чином, вимоги позивача щодо солідарного стягнення заборгованості не можуть бути задоволені з урахуванням того, що власниками квартири в рівних частках є сім осіб, кожна з яких має обов`язок по утриманню свого майна. Тому відповідальність за цим позовом для них має бути дольовою у відповідності права власності кожного на частину квартири. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що з відповідачів, як співвласників кв. [ADDRESS] , підлягає стягненню на користь позивача за послуги з наданої теплової енергії, за період з лютого 2016 року по жовтень 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, основна заборгованість в загальному розмірі 42996,65 грн., але в рівних часках з кожного в сумі 6142,38 грн. ( 42996,65 / 7); 3% річних з кожного в сумі 330,92 грн., виходячи із розрахунку (2316,45 / 7) та інфляційні витрати з кожного в сумі 856,19 грн., виходячи із розрахунку (5993,30 / 7). Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). На підставі зазначеного з відповідачів на користь позивача також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1791,13 грн. ( (1921*51306,40) / 55026,52) та підлягають стягненню в рівних частках, тобто по 255,88 грн. з кожного (1791,13 / 7).

Outcome: partial