Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Прокурор Верхньодніпровського району Дніпропетровської області звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетовської області з позовом в інтересах [PERSON] до приватного підприємства «СТД Агро» про стягнення заборгованості по заробітній платі та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. До початку розгляду справи по суті позивач уточнила заявлені позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 31 200 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку з урахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у відповідності до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», а також стягнути моральну шкоду в сумі 10000 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з 5 травня 2011 року [PERSON] працювала на посаді обліковця тракторної бригади в приватному підприємстві «СТД Агро». Під час роботи нараховувалась заробітна плата в сумі 1200 грн. Заробітна плата виплачувалась за двома відомостями. Позивач зазначає, що працювала на даному підприємстві до вересня 2012 року, проте фактично звільнено її було в 1 червня 2012 року. З грудня 2011 року заробітна плата не виплачувалась, а тому утворилась заборгованість в сумі 31200 грн. 20 січня 2014 року вступив в силу вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, яким [PERSON] було визнано винним у вчинені злочину, передбаченому ч.1 ст. 175 Кримінального кодексу України. Під час розгляду кримінальної справи встановлено, що [PERSON] працював на посаді директора приватного підприємства «СТД Агро» та в період з вересня 2011 року по березень 2013 року не виплачував найманим працівникам заробітну плату. [PERSON] винним себе визнав, підтвердив факт невиплати заробітної плати. У зв'язку з чим, на думку позивача, факт трудових відносин та факт заборгованості по заробітній платі не підлягає доказуванню. Враховуючи вищевикладене позивач просила суд стягнути з приватного підприємства «СТД Агро» на її користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральну шкоду в сумі 10000 грн. В судовому засіданні прокурор, представник позивача та позивач позов підтримали та просили суд задовольнити позовні вимоги, підтвердили обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав. У відповідності до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України судом було постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення прокурора, позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі наказу № 5-к від 5 травня 2011 року [PERSON] було прийнято на роботу до приватного підприємства «СТД Агро» на посаду обліковця. 1 червня 2012 року її було звільнено на підставі ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.15). Таким чином судом встановлено, що [PERSON] у період з 5 травня 2011 року до 1 червня 2012 року перебувала з приватним підприємством «СТД Агро» у трудових відносинах. З грудня 2011 року було припинено виплату заробітної плати на підприємстві, що підтверджується вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від27 березня 2014 року та показами свідків. Так свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала бухгалтером на приватному підприємстві «СТД Агро», директором якого був [PERSON] Заробітну плату на підприємстві припинили платити з грудня 2011 року. З того часу відомості про отримання заробітної плати працівники не підписували, хоча фактично продовжували працювати. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працювала в приватному підприємстві «СТД Агро» бухгалтером. З грудня 2011 року на підприємстві припинили сплачувати заробітну плату. Суд вважає показання даних свідків належними та допустимими доказами, оскільки вони не протирічать один одному та узгоджуються з показанням позивача та обставинами, встановленими судом. На день звільнення, 1 червня 2012 року, приватне підприємство «СТД Агро» мало перед позивачем заборгованість по заробітній платі в сумі 7240 грн. 47 коп., виходячи із сум нарахованої заробітної плати згідно з відомостями, наданими управлінням Пенсійного фонду України у Верхньодніпровському районі (а.с.28). Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Доказів проведення розрахунку з позивачем, а саме заборгованості по заробітній платі, в день звільнення відповідачем суду не надано. За затримку розрахунку при звільненні ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачена відповідальність. Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідач не довів відсутності своєї вини у затримці розрахунку, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). При цьому у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений ст.117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Останніми календарними місяцями роботи позивача були травень та червень 2012 року. Середньоденна заробітна плата складає (1210 грн.+1210 грн.)/ 41 день = 59 грн. 02 коп. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи позивача підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Отже середньомісячне число робочих днів позивача складає - 21 день. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає: 59 грн. 02 коп. Х 21 день = 1239 грн. 42 коп. На день ухвалення рішення суду період затримки розрахунку складає 22 місяць. Таким чином за період затримки розрахунку з відповідача на корись позивача підлягає стягненню: 1239 грн. 42 коп. Х 22 місяці = 27 267 грн. 24 коп. У відповідності до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Отже сума заборгованості по заробітній платі підлягає індексації, розрахунок якої проводиться в наступному порядку. ПеріодІндексація %Сума, на яку нараховується індексація (грн.)Нарахована індексація (грн.)грудень 2011100,211202,24січень 2012100,223204,64лютий 2012100,235207,04березень 2012100,3472014,16квітень 2012100,05930-травень 201299,77140-червень 201299,77240,47-липень 201299,87240,47-серпень 201299,77240,47-вересень 2012100,17240,477,24жовтень 2012100,07240,47-листопад 201299,97240,47-грудень 2012100,27240,4714,48січень 3013100,27240,4714,48лютий 201399,97240,47-березень 2013100,07240,47-квітень 2013100,07240,47-травень 2013100,17240,477,24червень 2013100,07240,47-липень 201399,97240,47-серпень 201399,37240,47-вересень 2013100,07240,47-жовтень 2013100,47240,4728,96листопад 2013100,27240,4714,48грудень 2013100,57240,4736,20січень 2014100,27240,4714,48лютий 2014100,67240,4743,44березень 2014102,27240,47159,29Всього 368 грн. 37 коп. Щодо вимог позивача про відшкодування відповідачем завданої моральної шкоди слід зазначити наступне. Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що мало місце порушення прав працівника у сфері трудових відносин, які полягають у невиплаті заробітної плати та затримці проведення розрахунку при звільненні, призвели до моральних страждань позивача. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року визначено, що невиплата належних працівнику грошових сум є порушенням прав працівника у сфері трудових відносин. Статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України встановлено обов`язковість рішень Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах для всіх судів України. Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 Кодексу законів про працю України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст.. 237-1 Кодексу законі про працю України. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характеру та тривалості немайнових втрат, виходячи із засад розумності та справедливості, суд оцінює завдану моральну шкоду в 300 грн., а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду, тому відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 117, 237-1, 238 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial