Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом, посилаючись на те, що на підставі договору дарування житлового будинку від 16.07.2019 року [PERSON] належать житловий будинок з господарчими будівлями, земельна ділянка загальною площею 0, 0429 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка загальною площею 0, 2020 га для ведення особистого селянського господарства за адресою [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні зареєстровані її батько [PERSON] та колишня дружина батька [PERSON] - відповідачка по справі. Більше року тому [PERSON] вивезла свої речі з домоволодіння позивачки і не проживає там, шлюб з [PERSON] , який подарував будинок дочці [PERSON] , розірваний. Посилаючись на ці обставини позивачка просила суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком, оскільки остання не проживає у спірному будинку близько року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, оскільки позов їй не зрозумілий і в ньому є помилки, зокрема, стверджується, що саме вона є власником будинку та земельних ділянок. Крім того, відповідачка послалась на те, що [PERSON] та [PERSON] забрали належні їй речі. До того ж, в будинку поміняли замки і вона не може користуватися будинком. Представник третьої особи в судове засідання не з*явився, Низівська сільська рада Сумського району направила до суду заяву про розгляд справи без участі представника, погодилася з позовними вимогами. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за наступних обставин. Домоволодіння за адресою [ADDRESS] належало [PERSON] в порядку спадкування з 2015 року. Державну реєстрацію права власності [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором Сумської районної державної нотаріальної контори Каблучко О.М. 31 липня 2015 року. Номер запису про право власності - 10628343. На підставі Дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Сумською державною нотаріальною конторою 4 липня 2019 року за р.№1678, власником домоволодіння разом з господарчими приміщеннями за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] ( ар.с.8). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 20 жовтня 2017 року уклали шлюб, зареєстрований Зарічним районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 851, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб ( ар.с. 18). Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 13 березня 2020 року задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20 жовтня 2017 року у Зарічному районному у місті Суми відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 851( ар. с. 16-17). На підставі договорів дарування від 16 липня 2019 року, укладених між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку, позивачка є власником житлового будинку з господарчими будівлями [ADDRESS] згідно договору дарування житлового будинку від 16.07.2019 року( ар.с.8). Також позивачка є власником земельної ділянки загальною площею 0, 0429 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки загальною площею 0, 2020 га для ведення особистого селянського господарства за адресою [ADDRESS] (згідно договорів дарування від 16 липня 2019 року , ар.с.10-13). Згідно довідки № 176/02-27 від 29.05.2020 р. виданої Низівською селищною радою Сумського району в будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , відповідачка по справі ( ар.с.14) . З акту від 1 липня 2020 року вбачається, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає близько року( ар.с.15). В судовому засіданні [PERSON] пояснювала, що вона проживає в [ADDRESS] , де і зареєстрована, а за адресою [ADDRESS] вона не проживає і не зареєстрована. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1ст. 321 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбаченост.391 ЦК України. Статтею 41 Конституції Українита ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно доЗакону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті316,317,319,321 ЦК України). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція була висловлена в Верховним Судом України при розгляді справи №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року та ін. Відповідачка [PERSON] ніколи не була і не є членом сім*ї [PERSON] , яка є власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] , не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з [PERSON] і ведуть з нею спільне господарство, тому на підставі ст.ст. 316,317,319,321,391 ЦК України, позивака [PERSON] як власник, має право вимагати від будь-яких інших осіб, в тому числі і від відповідачки [PERSON] , усунення порушень свого права власності у будь-який час. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за [ADDRESS] , усунувши, таким чином, перешкоди позивачці [PERSON] у користуванні будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні [PERSON] продемонструвала довідку про те, що вона начебто знялася з реєстрації у домоволодінні за адресою [ADDRESS] , однак не надала суду належних доказів на підтвердження цієї обставини. Отже, суд вважає, що навіть наявність довідки про зняття з реєстрації відповідачки не може бути підставою для закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю спору, як вважала відповідачка, оскільки предметом позову фактично є не зняття з реєстрації, а усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 840,80 грн. Крім того, на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати позивачки [PERSON] на професійну правову допомогу у сумі 2 500 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved