Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до [PERSON],\~ [PERSON], приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 19-24 т.3) просив визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 23.04.2014 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] як такий, що вчинений під впливом тяжкої для позивача обставини, скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про реєстрацію права власності зазначеної квартири за [PERSON], зобовязати його внести запис про скасування державної реєстрації\~[PERSON] на спірну квартиру, визнати за позивачем право власності на спірну квартиру та зареєструвати його в Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачу на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2007р. належала квартира [ADDRESS] (далі-спірна квартира), 23.04.2014 року на підставі договору дарування її було відчужено позивачем на користь [PERSON], договір укладався позивачем на вкрай невигідних для неї умовах під впливом тяжкої обставини, а саме небезпеки втратити житло внаслідок можливих дій з боку кредиторів, перед якими позивач мала борги, повязані із торговельною діяльністю, щодо вказаних обставин був обізнаний відповідач [PERSON], який, діючи недобросовісно, в подальшому здійснив відчуження спірної квартири на користь своєї матері [PERSON] за договором дарування, позивач продовжує проживати в спірній квартирі разом із своїм сином, спірна квартира знаходиться в її володінні, відповідачі в спірній квартирі не проживають. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримли, просили їх задовольнити, додатково позивач пояснила суду, що спірна квартира придбана до шлюбу за власні кошти, в 2013 році матеріальне положення позивача погіршилось, в неї виникли борги перед банками та іншими особами, зокрема особами кавказької національності та турецьким постачальником, яки предявляли вимоги щодо повернення коштів, позивач побоювалась втратити житло, з метою уникнення чого, а також задля можливості її чоловіком позичити додаткові кошти під забезпечення спірної квартири, між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено спірний договір, після цього ставлення до неї відповідача [PERSON] змінилось, між сторонами виникали сварки, з приводу завдання тілесних ушкоджень [PERSON] позивач зверталась до правоохоронних органів, відкрито кримінальне провадження, відповідач [PERSON] знаходиться в розшуку. Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що оспорюваний договір було укладено за згодою сторін в порядку поділу майна подружжя, про наявні проблеми з кредиторами відповідач [PERSON] обізнаний не був, подарувавши спірну квартиру своїй матері законним чином розпорядився належним йому на праві власності майном. Відповідач [PERSON] нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З матеріалів справи вбачається, що Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області ліквідована без правонаступництва, що підтверджується листом та Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 30.11.2016 р. (а.с. 10, 12-13 т. 4). Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 2008р. [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується копією вказаного договору, витягу з реєстру правочинів та витягу про реєстрацію права власності (а.с.107-109 т.1) В спірній квартирі позивачка проживала та проживає без реєстрації\~\~разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], що сторонами не заперечується. 20 листопада 2009р. [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а.с.14 т.1) 23 квітня 2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено оспорюваний договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON]А прийняв у власність квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією вказаного договору ( а.с.105 т.1), право власності було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується копією відповідного витягу (а.с. 150 т.1). Позивач здійснює торгівельну діяльність на промисловому ринку «7км», що не заперечується сторонами та підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON] З показань свідка [PERSON] вбачається, що в 2013 році позивач заборгувала велику суму грошей постачальникам товару, невідомі свідку особи вимагали від позивача повернути гроші за товар, погрожували відібрати квартиру, між позивачем та відповідачем [PERSON] в контейнері, де здійснює торговельну діяльність позивач, виникали конфлікти. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що між [PERSON] та [PERSON] були злагоджені та дружні відносини, ніяких погроз та тиску зі сторони [PERSON] на [PERSON] з приводу дарування спірної квартири не було, за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири добровільно. З наданих представником позивача перекладів розписок позивача (а.с. 44-45 т.4) вбачається, що у позивача з грудня 2013 року є боргові зобовязання перед Їлмазли Тамером в сумі 135\~908 доларів США, на момент укладення спірного договору мала зобовязання щодо погашення кредиту перед ПАТ «Альфа-банк», що підтверджується копією кредитного договору від 04.12.2012 р. (а.с. 10-11). З показань свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що за наявності боргових зобовязань в значній для позивача сумі та погроз щодо відібрання в неї житла за борги, позивач сприймала зазначену небезпеку втрати житла як реальну та з метою її уникнення уклала з відповідачем [PERSON] спірний правочин. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житла чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). При цьому, такі правочини характеризуються субєктивним сприйняттям стороною правочину обставини, під впливом якої вчинено правочин, як тяжкої, тобто такої, що негативно впливає на матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище особи, та впливом зазначеної обставини на волевиявлення особи таким чином, що вона вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах всупереч внутрішній волі з метою запобігти можливим негативним наслідкам такого негативного впливу. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Позивач, яка уклала договір дарування квартири, яка є постійним її місцем проживання та місцем проживання її неповнолітнього сина, на момент укладення спірного договору мала боргові зобовязання перед іншими особами в значній для себе сумі, внаслідок погроз з боку кредиторів, сприймала як реальну небезпеку втрати житла за борги, здійснила відчуження такого житла на безоплатній основі, тобто на вкрай невигідних для себе умовах, менш ніж через 2 місяці після його укладення звернулась до суду з позовом про визнання його недійсним. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, визначених ч. 1 ст. 233 ЦК України. Доводи представника відповідачів про необізнаність відповідача [PERSON] як іншої сторони договору про наявність у позивача тяжких обставин з посиланням на показання свідків [PERSON], [PERSON] відхиляються судом як такі, що не мають правового значення, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 ЦК України, обізнаність іншої сторони правочину про наявність тяжкої обставини, якою така сторона скористалась, є підставою для вирішення питання про стягнення з такої сторони моральної шкоди, проте зазначені вимоги позивачем не заявлялись. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що 11 червня 2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування спірної квартири, право власності [PERSON]П на спірну квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією вказаного договору ( а.с.148 т.1), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.06.2014 р. (а.с.43 т.1). Враховуючи недійсність договору дарування, за яким [PERSON] набув спірну квартиру, суд доходить висновку, що [PERSON] не набула право власності на неї на підставі укладеного з [PERSON] договору дарування від 11.06.2014р. Таким чином, позивач є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та позивачем, посвідченого 05.11.2008 року [PERSON], державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 2-4781, копія якого знаходиться в матеріалах справи на а.с. 107 т. 1. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи, що право власності позивача на спірну квартиру відповідачами [PERSON] І, В. та [PERSON] не визнається, суд доходить висновку про задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на спірну квартиру. При цьому суд враховує, що згідно рішення Одеської міської ради № 638-VII від 27.04.2016р., вулицю Щорса в м.Одесі перейменовано у вулицю [PERSON]. Водночас, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про реєстрацію права власності спірної квартири за [PERSON], зобовязання його внести запис про скасування державної реєстрації\~[PERSON] на спірну квартиру, а також в частині вимог про реєстрацію права власності на спірну квартиру за позивачем, оскільки відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є самостійною підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, прийняття судом окремого рішення щодо державної реєстрації права та скасування попередніх реєстраційних записів законом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір за ставками, встановленими для вимог немайнового характеру в сумі 243 грн. 60 коп., що підтверджується квитанцією (а.с. 2 т.1.), при поданні уточненої позовної заяви також за ставками, встановленими для вимог немайнового характеру в сумі 243 грн. 60 коп. за квитанцією від 31.08.2015 р. (а.с. 31 т.3). Відповідно, враховуючи задоволення судом позовних вимог про визнання договору недійсним та відмову в задоволенні інших вимог немайнового характеру, суд доходить висновку про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних частках судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. Також судом встановлено, що позивачем не було сплачено судовий збір за розгляд вимог майнового характеру про визнання права власності на спірну квартиру при поданні уточненої позовної заяви, проте зазначену вимогу було розглянуто. Враховуючи, що факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду справи, суд стягує належну суму судового збору в дохід держави за результатами вирішення спору з урахуванням положень\~статті 88\~ЦПК (п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»). При визначенні суми судового збору, що підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в дохід держави, суд виходить з положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, що діяла на момент предявлення позову, відповідно до якої за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня року, в якому відповідна заява подається до суду. Позов предявлено 10.06.2014 р., на 01.01.2014 р. розмір мінімальної заробітної плати становив 1218 грн., вартість спірної квартири відповідно до звіту про оцінку майна станом на 23.04.2014 р. складала 481\~690 грн. (а.с. 151-164 т.1). Враховуючи викладене, суд доходить висновку про стягнення з відповідачів [PERSON], [PERSON] в рівних частках в дохід держави судового збору в розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на 01.01.2014 р., в сумі 3654 грн. 00 коп.

Outcome: partial