Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

представник позивачки - адвокат Іваницька Н.О. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що вставили право на користування житловим приміщенням, третя особа на стороні позивача [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] є власницею буд. [ADDRESS] на підставі Дубліката Свідоцтва про право на спадщину за законом №879 від 20.05.2003. Позивачка разом із сином [PERSON] постійно проживала та проживає у вказаному вище житловому будинку, а з 2003 року являється одноосібним, його власником. З моменту одруження сина з відповідачкою [PERSON] , у вказаному будинку проживала і вона, а з народження їхньої доньки відповідачки [PERSON] , всі вони разом проживали та були зареєстровані у вказаному будинку. Проте з 2016 року між позивачкою та відповідачами по справі почали виникати непорозуміння та конфлікти. Як наслідок, позивачка змушена була виїхати із свого власного житла. В зв`язку з цим, позивачка були змушена звернутись до суду з позовом про виселення зокрема і відповідачів у даній справі. 10 травня 2019 року відповідачів по справі було виселено. Але 09 січня 2020 року Верховний Суд скасував рішення судів першої та апеляційної інстанції, та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Таким чином, в березні 2020 року відповідачі знову зареєстрували своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Проте, відповідачі окрім того, що знову повернули попередню реєстрацію свого місця проживання, ніяких інших дій щодо вселення та переїзду назад до житлового будинку позивачки не вчиняли. Як випливає із вищенаведеного, син позивачки [PERSON] залишався весь цей час проживати з матір`ю у її житловому будинку, з дружиною та донькою відносини не підтримував. А тому, [PERSON] звернувся в суд із позовом про розірвання шлюбу, шлюб між ним та [PERSON] був розірваний. Таким чином, починаючи з травня 2019 року і до сьогодні, у вказаному житловому будинку проживають тільки позивачка та її син, як наслідок лише вони утримують його в належному стані, оплачують комунальні послуги, доглядають за прибудинковою територію тощо. Враховуючи наведене, просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12 травня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Повідомила, що з відповідачами знаходиться у неприязних стосунках, оскільки вони неодноразово застосовували до неї психологічне та фізичне насильство. Просить позов задоволити, так як відповідачі більше року там не проживають і не з`являються, не сплачують за комунальні послуги, при цьому позивачка не має субсидії, хоча потребує соціальної підтримки для оплати такої, однак не має можливості її отримати, бо там зареєстровані особи, які є працездатними. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовільнити. Представник позивачки та третьої особи - адвокат Альонова М.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, відзив на позову заяву не подали, заяв та клопотань від них не надходило. Ухвалу про прийняття справи до розгляду та відкриття провадження, якою визначено строк подачі відзиву на позовну заяву та копію позовної заяви з додатками відповідачам було направлено на адресу зареєстрованого місця проживання. До суду повернулися конверти з поштовою відміткою «адресат відсутній». Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засідання повідомили, що відповідачі не проживають в житловому будинку позивачки понад два роки. Де вони на даний момент знаходяться їм не відомо. Окрім того, підтвердили той факт, що між позивачем та відповідачами раніше виникали конфлікти. Суд, заслухавши позивача, третю особу та їх представника, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.05.2003 серія НМІ 540734 (а.с. 9), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2017 (а.с. 10). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно довідки ЦНАП Дубенської міської ради від 19.04.2021 № 07-01-20/986 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). [PERSON] та [PERSON] не проживаю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про не проживання № 22 від 21 квітня 2021 року (а.с. 8). Дубенським МРВ ДВС ГТУЮ в Рівненській області була винесена постанова ВП №58701534 та ВП №58701389 про відкриття виконавчого провадження, щодо виселення [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 12) та складено відповідні акти (а.с. 13, 14). Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 07.12.2018 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виселено з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-18, 19-20). Постановою Верхового Суду від 09.12.2020 рішення Дубенського міськрайонного суду від 07.12.2018 та Постанову Рівненського Апеляційного суду від 06.03.2019, скасовано (а.с. 21-23), у зв`язку з чим відповідачі знову були зареєстровані у вказаному житловому будинку. Згідно рішення Дубенського міськрайонного суду від 03.03.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 24-25). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження свої майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень ст. 71, 72 ЖК Української РСР дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року по справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року по справі №760/13113/14-ц. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача в спірному житловому приміщенні є предметом доказування по справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Матеріали цивільної справи містять письмові акти обстеження про непроживання відповідачів та про виселення відповідачів, що підтверджує їх відсутність понад один рік та вбачається відсутність будь-яких поважних причин відсутності останніх за вказаним місцем реєстрації проживання. Європейський суд з прав людини у рішеннях у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50; у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. За таких обставин, враховуючи відсутність відповідачів за зареєстрованим місцем проживання понад один рік та за відсутності у суда відомостей про поважість відсутності таких, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Судові витрати належить стягнути із відповідачів відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved