Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що відповідно до норм Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», Постанови Кабінету Міністрів України № 630 от 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» власник (наймач) квартир зобов`язаний щомісячно здійснювати плату за житлово-комунальні послуги, у тому числі послуги з теплопостачання. За особовим рахунком по [ADDRESS] опалювальна площа приміщення складає 46,90 кв. м. Натомість через несплату за користування тепловою енергією відповідачем за період з 1 вересня 2015 року по 1 лютого 2021 року утворилась заборгованість на суму 16934,71 грн. При цьому протягом вказаного періоду позивачем надавались відповідачу послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, від яких споживач не відмовлявся та за користування якими проводились нарахування відповідно до встановлених тарифів. Відповідно до ст. 625 ЦК через несвоєчасне виконання зобов`язання щодо сплати спожитих послуг відповідач має сплатити на користь позивача 3% річних в сумі 1334,73 грн. та інфляційні втрати в сумі 3096,21 грн. На підставі переліченого просив суд стягнути з відповідача суму боргу за надані послуги в розмірі 16934,71 грн., 3% річних в розмірі 1334,73 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3096,21 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн. Від [PERSON] надійшла письмовий відзив, в якому вона, не погоджуючись із заявленими вимогами, вказувала, що кв. [ADDRESS] була надана на підставі ордеру № [NUMBER] від 4 грудня 2009 року відповідно до рішення виконкому Маріупольської міської ради від 27 листопада 2009 року № 431 матері відповідачки, [PERSON] , яка натомість померла [INFO] . За вказаною адресою крім відповідачки залишились зареєстрованими троє неповнолітніх дітей, а сестра відповідачки, [PERSON] , була визнана такою, що втратила право користування даним житлом за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 3 вересня 2020 року, оскільки не мешкала без поважних причин у такому житлі з моменту смерті матері відповідачки. Не заперечувала, що у спірній квартирі вона зареєстрована з 29 червня 2011 року, але жодного дня там не мешкала, а з 2014 року вона фактично постійно проживає в [ADDRESS] . Отже, з 2014 року споживачем будь-яких послуг комунальних підприємств вона не була за спірною адресою. Додавала, що у листопаді 2020 року вона здійснила оплату послуг позивача в сумі 721,35 грн. за фактично отримані нею послуги з опалення, але в подальшому рахунки не оплачувала, оскільки лише на підставі рішення від 17 лютого 2021 року виконкому Маріупольської міської ради її було визнано наймачем спірної квартири, тому нею з листопада 2020 р. по лютий 2021 року поточні рахунки позивача були сплачені повністю. Таким чином просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ККП «Маріупольтепломережа». Не погоджуючись із доводами відповідачки у відзиві, представник позивача подала відповідь на відзив, де вказувала, що кв. [ADDRESS] є комунальною власності, бо не належить на праві власності жодній фізичній особі, де з 29 червня 2011 року зареєстроване місце проживання [PERSON] , внаслідок чого за Законом України «Про житлово-комунальні послуги» вона разом із іншими зареєстровані у такому житлі споживачами несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг за такою адресою, в тому числі за ч. 2 ст. 625 ЦК. Просила суд позов задовольнити повністю. Заперечуючи проти відповіді на відзив, [PERSON] , подала письмові заперечення, де вказувала, що позовні вимоги ККП «Маріупольтепломережа» до неї є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки послугами позивача по [ADDRESS] вона за період з 1 вересня 2015 року по липень 2020 року не користувалась, оскільки разом із своєю неповнолітньою донькою фактично проживала по [ADDRESS] , тому вважала, що умовою виникнення зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг є саме користування ними. Додавала, що розмір заборгованості за послуги з теплопостачання по [ADDRESS] станом на 1 серпня 2020 року складав 15309,26 грн. Однак після цього часу заборгованість за спірною адресою з оплати послуг позивача відсутня. Натомість користувачами послуг ККП «Маріупольтепломережа» з теплової енергії по [ADDRESS] у спірний період до 22 грудня 2017 року були [PERSON] , яка померла [INFO] , та до січня 2019 року - [PERSON] , яка за рішенням суду від 3 вересня 2020 року визнана такою, що втратила право користування житлом по [ADDRESS] . На підставі викладеного просила суд у задоволенні позову ККП «Маріупольтепломережа» відмовити. Крім цього [PERSON] подала письмову заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності за заявленими вимогами ККП «Маріупольтепломережа», де вказувала, що позов до неї був поданий ККП «Маріупольтепломережа» з пропуском позовної давності, а його переривання відсутнє. При цьому звернення ККП «Маріупольтепломережа» до суду в порядку наказного провадження для стягнення заборгованості за користування послугами позивача по [ADDRESS] , не є підставою для переривання строку позовної давності, що підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду України від 7 липня 2020 року № 712/8916/17. Отже, ККП «Маріупольтепломережа» звернулось до суду із позовом поза межами строку позовної давності щодо вимог, які стосуються періоду нарахувань з вересня 2015 по лютий 2018 року, що є підставою для відмови у позові. Таким чином позовні вимоги ККП «Маріупольтепломережа» мають бути розглянуті в межах трирічного періоду нарахування щомісячних платежів, який обраховується з лютого 2018 року по січень 2021 року. Просила суд застосувати передбачені діючим законодавством наслідки спливу позовної давності до всіх вимог позивача. Представник позивача, Коляда Ю. Г., яка діє на підставі довіреності, надала в судовому засіданні пояснення аналогічні тим, що викладені нею у заявах по суті, наполягаючи при цьому на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачка, [PERSON] , в судовому засіданні, заперечуючи проти заявлених до неї вимог, підтверджуючи свої доводи, викладені нею у заявах по суті, зазначала також, що вона провела оплату послуг ККП «Маріупольтепломережа» за час фактичного користування спірною квартирою, зокрема, в березні 2021 року в сумі 2865,35 грн. за грудень 2020 року - лютий 2021 року відповідно, що просила суд врахувати при винесені рішення по справі. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії або здійснення певної діяльності, а інша сторона зобов`язується сплатити виконавцю дану послугу, якщо інше не встановлено договором. На підставі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно із ст. 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) відповідно до закону встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) та ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до комунальних послуг відносяться послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. На підставі ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, при регулюванні господарської діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання, належать розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання; На підставі п. 2 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас. За п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначає, що плата за теплову енергію повинна вноситися щомісячно. Згідно особового рахунку ККП «Маріупольтепломережа» № [NUMBER], відкритого по [ADDRESS] та наданих розрахунків представником позивача, вбачається, що опалювальна площа такого житлового приміщення складає 46,9 кв. м. Як вбачається з розрахунку ККП «Маріупольтепломережа» заборгованість відповідача з наданої теплової енергії та гарячого водопостачання по [ADDRESS] за період з 1 вересня 2015 року по 1 лютого 2021 року становить 16934,71 грн. Правильність нарахувань заборгованості з наданих відповідачу послуг з опалення та гарячого водопостачання підтверджується: рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання та на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за категоріями споживачів ККП «Маріупольтепломережа» від 30 січня 2019 року, а також Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» від 17 жовтня 2014 року та від 31 березня 2015 року, до якої були внесені зміни постановами від 11 червня 2015 року, від 9 червня 2016 року, 28 грудня 2017 року. Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що розмір несплачених відповідачем послуг з гарячого водопостачання та централізованого опалення за період з 1 вересня 2015 року по 1 лютого 2021 року підтверджено відповідними тарифами та розрахунком представників ККП «Маріупольтепломережа» за особовим рахунком по [ADDRESS] . За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2021 року вбачається, що кв. [ADDRESS] є комунальною, оскільки належить Маріупольській міській раді. На підставі відомостей Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 12 березня 2020 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] з 29 червня 2011 року, що також підтверджується копією паспорту відповідачки (серія ВК № 132859). Матеріалами справи також встановлено, що двокімнатна кв. [ADDRESS] була надана на підставі ордеру № [NUMBER] від 4 грудня 2009 року відповідно до рішення виконкому Маріупольської міської ради від 27 листопада 2009 року № 431 [PERSON] та членам її родини, дочці [PERSON] та онуку [PERSON] , що підтверджується копією такого ордеру. З копії особового рахунку на кв. [ADDRESS] від 2 листопада 2020 року, наданого ОСББ «Комфорт-255», вбачається, що по [ADDRESS] разом з [PERSON] , 1975 р. н., з 2011 року зареєстровані неповнолітні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому за такою адресою були зняті з реєстрації 24 липня 2020 року та 12 жовтня 2020 року [PERSON] та [PERSON] відповідно. Так зі свідоцтва про смерть, виданого 24 липня 1920 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, актовий запис № 1900 від 27 грудня 2017 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , наймач кв. [ADDRESS] , померла [INFO] . На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 3 вересня 2020 року, яке набуло чинності 5 жовтня 2020 року, [PERSON] визнано такою, що втратила право користування кв. [ADDRESS] . Також на підставі акту від 17 липня 2020 року ОСББ «Комфорт-255» вбачається, що фактично в кв. [ADDRESS] [PERSON] з січня 2019 року не мешкає, що підтверджується свідченням сусідів по такому будинку. Суд встановив, що у подальшому на підставі рішення від 17 лютого 2021 року № 9 виконкому Маріупольської міської ради [PERSON] визнано наймачем кв. [ADDRESS] . Відповідно ж до акту від 21 липня 2020 року № 284 КСН «Східний» вбачається, що фактично в кв. [ADDRESS] [PERSON] , 1975 р. н., не мешкає з 1 листопада 2014 року, оскільки проживала по [ADDRESS] , що підтверджується свідченням сусідів по такому будинку. За інформацією з абонентської дільниці ККП «Маріупольтепломережа» вбачається, що станом на 1 серпня 2020 року по [ADDRESS] заборгованість за надані послуги з теплопостачання становила 15309,26 грн. При цьому за інформацією про доходи від 26 серпня 2020 року ТОВ «Вендор-Фінанс» вбачається, що [PERSON] отримувала дохід у такому товаристві протягом червня-липня 2020 року по 4800 грн. на місяць. Судом було встановлено, що 21 березня 2021 року за квитанцією від 25 березня 2021 року [PERSON] сплатила 2865,35 грн. за отримані послуги по [ADDRESS] з теплової енергії від ККП «Маріупольтепломережа» за період з 1 грудня 2020 року по 1 лютого 2021 року. Судом також встановлено, що за заявою представника ККП «Маріупольтепломережа» Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя було видано судовий наказ 26 березня 2020 року по справі № 265/1429/20 про стягнення в солідарному порядку, зокрема, з [PERSON] заборгованості з оплати спожитої теплової енергії на користь ККП «Маріупольтепломережа» за період з 1 березня 2017 року по 1 лютого 2020 року в сумі 29297,76 грн. разом із 3% річних, сум інфляційних втрат та судового збору. Натомість, ухвалою суду від 7 серпня 2020 року вказаний судовий наказ від 26 березня 2020 року по справі № 265/1429/20 було скасовано. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно із ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. Суд зауважує, що за ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; а індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, (або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Натомість за ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Також згідно із ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Аналізуючи наведені норми загального цивільного законодавства та спеціального в сфері житлово-комунальних послуг, суд робить висновок, що наймач та зареєстровані разом із таким споживачем особи несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. При цьому на підставі ч. 1, 4 ст. 543 та ч. 1 ст. 544 ЦК у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, на підставі наведеного обґрунтування суд зазначає, що зареєстровані у житловому приміщенні особи несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати спожитої теплової енергії. Оскільки суд встановив, що по [ADDRESS] була зареєстрованою у спірний період з 1 вересня 2015 року по 1 лютого 2021 року відповідачка, [PERSON] , то відповідно вона несе солідарний обов`язок з погашення боргу з наданої позивачем теплової енергії за такою адресою. При цьому суд звертає увагу на те, що за законом вимагати погашення боргу з одного чи кількох солідарних боржників є правом позивача, яке він використовує на власний розсуд. Таким чином суд не приймає до уваги надані відповідачкою документи на підтвердження її проживання по [ADDRESS] з листопада 2014 року по липень 2020 року, а також фактичне проживання по [ADDRESS] певний проміжок часу матері відповідачки та сестри [PERSON] , оскільки це не має правового значення за наявності зареєстрованого місця проживання [PERSON] , за якою нею повинна проводитись оплата житлово-комунальних послуг, оскільки нарахування за послуги з надання теплової енергії населенню проводяться саме за зареєстрованим місцем проживання особи, виходячи з загальної площі житла щодо опалення та з кількості зареєстрованих у такому приміщенні осіб (за відсутності приладу обліку) щодо гарячого водопостачання. Більш того, відповідачкою не надано суду доказів проведення нею оплат по [ADDRESS] послуг позивача за час фактичного її проживання там. В цьому сенсі суд також звертає увагу на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Спеціальний Закон) серед іншого визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання. Так за ст. 3 Спеціального Закону місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; а документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні. Натомість згідно із ст. 3 Спеціального Закону місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. На підставі ст. 3 Спеціального Закону реєстрація - це внесення інформації серед іншого до документів, до яких вносяться відомості про місце проживання, а органом реєстрації є крім іншого виконавчий орган міськради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. При цьому за ст. 6 Спеціального Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. Також відповідно до п. 3 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, вбачається, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. З аналізу викладених правових норм слідує, що громадянин України має право вільного вибору місця проживання. Однак він зобов`язаний після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, відомості про яке вносяться також до паспорту громадянина України. Суд встановив, що з кв. [ADDRESS] в встановленому законом порядку [PERSON] не знімалась з реєстрації, залишаючись там зареєстрованою з 29 червня 2011 року, тому зберегла за законом право на користування таким житлом, внаслідок чого несе обов`язок з його утримання до теперішнього часу. Суд, натомість, зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За ч. 1, 5 ст. 261 ЦК перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Судом встановлено, що відповідачка зобов`язана щомісячно сплачувати послуги позивача з надання теплової енергії по [ADDRESS] . Отже, перебіг позовної давності щодо оплати послуг з надання теплової енергії обчислюється в такому випадку з дня настання строку виконання зобов`язання споживачами в частині проведення чергового щомісячного платежу. При цьому суд зазначає, що в судовому засіданні не було встановлено доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором. Суд з цього приводу застосовує правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 7 липня 2020 року по справі № 712/8916/17, яка визначила, що подання заяви про видачу судового наказу стягувач не може використовувати за ч. 2 ст. 264 ЦК з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Отже, представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідачів 26 лютого 2021 року, тобто поза межами строку позовної давності щодо вимог, які стосуються періоду нарахувань з вересня 2015 року по лютий 2018 року включно. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У своєму письмовому клопотанні [PERSON] заявила про застосування до вказаного спору строків позовної давності, через що заявлені ККП «Маріупольтепломережа» позовні вимоги до вказаного відповідача підлягають задоволенню саме в межах строків позовної давності, тобто у межах трирічного періоду, який обраховується з березня 2018 року по лютий 2021 року. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ККП «Маріупольтепломережа» до відповідачки підлягають задоволенню в межах строку позовної давності щодо вимог з оплати послуг за надання теплової енергії, оскільки остання письмово просила суд застосувати наслідки спливу позовної давності до заявлених вимог. При цьому судом були враховані оплати [PERSON] послуг ККП «Маріупольтепломережа» по [ADDRESS] за грудень 2020 року та січень 2021 року у квитанції від 23 березня 2021 року, внаслідок чого слід відрахувати з загального боргу нарахування за ці місяці, фактично вже сплачені відповідачкою. Отже, за період з березня 2018 року по лютий 2021 року [PERSON] заборгувала позивачу з наданих послуг з теплової енергії по [ADDRESS] суму в розмірі 6999,56 грн. (16934,71 - 7812,22 - 1088,42 - 1034,51 = 6999,56). Суд також зазначає, що за ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2018 року по справі № 210/5796/16-ц. На підставі ст. 266 ЦК України зі збігом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, якими в даному випадку є вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат постачальника послуг. Суд зауважує, що внаслідок невиконання боржниками грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц. Так за розрахунками представників позивача 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК за період прострочення погашення заборгованості за користування послугами з надання теплової енергії вбачається, що по [ADDRESS] споживачі заборгували за період з 1 вересня 2015 року по 1 лютого 2021 року ККП «Маріупольтепломережа» 3% річних в розмірі 1334,73 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3096,21 грн. Натомість, суд зазначає, що оскільки судом було прийнято рішення про необхідність задоволення заявлених вимог до [PERSON] у межах строку позовної давності, то на підставі наданого суду представниками позивача розрахунку боргу відповідачки за період з березня 2018 року по лютий 2021 року судом було встановлено суму боргу за такий період та визначено відповідно заборгованість за кожен місяць окремо. Зважаючи на встановлені судом суми боргу за кожен місяць зазначеного періоду в межах строку позовної давності, суд на підставі визначеного індексу інфляції за такий період, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до лютого 2021 року розрахував суми інфляційних втрат позивача відповідно до долучених до справи розрахунків суду, з яких вбачається, що інфляційні втрати ККП «Маріупольтепломережа» за ч. 2 ст. 625 ЦК становили за не проведення оплат відповідачкою за: березень 2018 року - 120,10 грн., квітень 2018 року - 31,52 грн., жовтень 2018 року - 8,77 грн., листопад 2018 року - 71,52 грн., грудень 2018 року - 78,63 грн., січень 2019 року - 76,23 грн., лютий 2019 року - 68,92 грн., березень 2019 року - 50,42 грн., квітень 2019 року - 15,76 грн., жовтень 2019 року - 4,20 грн., листопад 2019 року - 43,57 грн., грудень 2019 року - 42,66 грн., січень 2020 року - 45,85 грн., лютий 2020 року - 46,12 грн., березень 2020 року - 26,62 грн., квітень 2020 року - 12,69 грн., що загалом складає - 743,58 грн. Також судом було обраховано 3% річних за ст. 625 ЦК відповідно до долучених до справи судових розрахунків на підставі встановленого боргу за кожен місяць спірного періоду, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до лютого 2021 року, з огляду на що вбачається наступний розмір 3% річних через не проведення оплат відповідачкою за: березень 2018 року - 61,52 грн., квітень 2018 року - 16,60 грн., жовтень 2018 року - 4,77 грн., листопад 2018 року - 37,47 грн., грудень 2018 року - 45,22 грн., січень 2019 року - 46,78 грн., лютий 2019 року - 43,05 грн., березень 2019 року - 33,67 грн., квітень 2019 року - 11,55 грн., жовтень 2019 року - 2,45 грн., листопад 2019 року - 23,72 грн., грудень 2019 року - 21,89 грн., січень 2020 року - 22,47 грн., лютий 2020 року - 19,79 грн., березень 2020 року - 11,92 грн., квітень 2020 року - 6,03 грн., що загалом складає - 408,91 грн. При цьому судом не було обраховано 3% річних та інфляційні втрати за ст. 625 ЦК за період щомісячних нарахувань, починаючи з липня 2020 року по лютий 2021 року, оскільки нараховані суми з послуг позивача по [ADDRESS] були сплачені за такий період відповідачкою, що підтверджується розрахунком ККП «Маріупольтепломережа» у сукупності із квитанцією [PERSON] від 23 березня 2021 року про проведення нею оплат на суму 2865,35 грн. Таким чином, враховуючи, що відповідачка несе солідарну відповідальність перед позивачем, то за період з березня 2018 року по лютий 2021 року вона повинні погасити борг перед позивачем з наданої теплової енергії в сумі 6999,56 грн., борг з інфляційних втрат в розмірі 743,58 грн. та з 3% річних в сумі 408,91 грн. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов ККП «Маріупольтепломережа» до відповідачки підлягає частковому задоволенню відповідно до наведених судом розрахунків. Згідно із ст. 141 ЦПК суд стягує на користь ККП «Маріупольтепломережа» з відповідачки також витрати позивача зі сплати судового збору відповідно до розміру задоволених судом позовних вимог. Оскільки сума судового збору була сплачена у розмірі 2270 грн., то враховуючи, що вимоги позивача до [PERSON] були задоволенні судом частково, то відповідно з неї підлягає стягненню на користь ККП «Маріупольтепломережа» витрати по сплаті судового збору в розмірі 866,12 грн. ((6999,56 + 743,58 + 408,91) / 21365,65 х 2270 = 866,12).

Outcome: partial