Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11326047000 від 31.03.2008р. в розмірі 46350,55дол. США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 97635,61грн. та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 17815,72грн. Сторони в судове засідання не з'явились. Представник позивача неодноразово надавав суд заяви про розгляд справи без його участі, в яких зазначав, що підтримує позовні вимоги та не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку /а.с.55, 63, 83, 91-92/. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Судовий виклик направлявся відповідачці за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Крім того, представник відповідача [PERSON] був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи під час ознайомлення з матеріалами справи 08.02.2017р.. 16.02.2017р. від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про перенесення розгляду справи через те, що він має брати участь в іншому судовому засіданні. Разом з тим, суд не вбачає дані обставини поважною причиною неможливості участі відповідачки в судовому засіданні. При цьому суд бере до уваги ті обставини, що відповідачка мала можливість сама зявитись в судове засідання, має також іншого представника /а.с.84/. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши надані суду докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 31.03.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачкою укладений кредитний договір №11326047000 (далі Договір), за яким банк надав відповідачці кредит в розмірі 80688дол. США (а.с.5-12). Кредит надавався для особистих потреб на споживчі цілі, зі строком повернення до 30.03.2018р. на наступних умовах: ✓процентна ставка за користування кредитом складає 13,5% річних (п.1.3.1 Договору); ✓кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок позичальника №26204155149901, що відкритий в банку (п.1.5); ✓повернення кредитних коштів та сплати процентів має відбуватись шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 1229дол. США (п.1.2.2); ✓нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360» в останній робочий день поточного місяця та в день сплати ануїтетного платежу, при цьому проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність банку (п.1.3.3); ✓за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених цим договором, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню (п.8.1). При укладанні Договору сторони погодили графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту /а.с.94-98/. 01.04.2008р. банком здійснено нарахування кредитних коштів в сумі 80688дол. США на рахунок відповідачки /а.с.102/. В той же день відповідачкою отримано готівкою суму кредитних коштів в розмірі 61250дол. США, а 02.04.2008р. ще 19438дол. США, що підтверджується відповідними заявами на видачу готівки /а.с.100, 101/. Таким чином, загалом відповідачка отримала у готівкових коштах кредит в сумі 80688дол. США. В період часу до жовтня 2014р. включно відповідачем належним чином здійснювалось виконання умов Договору з повернення кредиту та процентів за його використання. Проте починаючи з листопада 2014р. відповідачка припинила здійснення платежів по кредитному договору, чим порушила умови кредитного договору та допустила прострочення повернення кредитних коштів. У зв'язку з простроченням виконання відповідачкою своїх зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 22.12.2015р. складає 46350,55дол. (за кредитом 39821,18дол, по процентах 6529,37дол) та 97635,61грн (пеня за прострочення погашення кредиту 61436,24грн, пеня за прострочення сплати процентів 36199,37грн) /а.с.16-24/. Натомість згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 16.12.2016р. проведеним під час дослідження арифметичним розрахунком підтверджено розмір заборгованості в наступних сумах: за кредитом 39037,74дол, по процентах 6316,03дол., пеня за прострочення сплати кредиту 49698,21грн, пеня за прострочення сплати процентів 29934,85грн /а.с.147-156/. 13.07.2015р. позивачем направлено відповідачці вимогу про усунення порушень виконання умов здійснення платежів з повернення кредиту та процентів, відповідно до п.12.1 Договору, якої передбачено вимогу дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, починаючи з 32 календарного дня з дня її отримання /а.с.13-14/, яка отримана відповідачкою 18.07.2015р.. /а.с.15/. Проте до теперішнього часу відповідачка не виконала вимогу позивача. За таких обставин позивач вимагає стягнути з відповідачки суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 46350,55дол. та 97635,61грн. Тож між сторонами існує спір, який виник з кредитних правовідносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Згідно зі статтею 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, укладеним між сторонами кредитним договором передбачений обовязок позичальника повертати кредит шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів, тобто платежу, який розрахований на погашення частини основної кредитної заборгованості та процентів за його користування. Натомість відповідачка допустила порушення свого зобовязання, оскільки прострочила здійснення платежів і з листопада 2014р. не здійснювала відповідних платежів. Тож вимога позивача про дострокове повернення кредиту та процентів за його використання ґрунтується на законі та передбачена умовами кредитного договору, а тому підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про стягнення заборгованості у валюті суд зауважує наступне. Згідно ч.1 ст.192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Натомість ст.533 ЦК передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В позовній заяві позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за його користування у доларах США, а неустойки в гривні. Відповідно до розяснень, викладених у п.14 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 2 Закону України від 07.12.2000р. №2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, НБУ на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. №483 (далі Положення). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Позивач має банківську ліцензію №75 від 24.12.2001р. /а.с.33/ та дозвіл на здійснення валютних операцій із залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України /а.с.30-32/. За таких обставин використання іноземної грошової одиниці долар США за кредитним договором, укладеним між сторонами, як засобу платежу не суперечить національному законодавству. Отже, вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його використання саме в іноземній валюті підлягають задоволенню. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10.02.2016р. по справі №6-1680цс15. Визначаючи розмір заборгованості , то необхідно враховувати, що за клопотанням представника відповідача, заявленим до початку судового розгляду справи, було призначено і проведено судово-економічну експертизу, за наслідками якої експертом був складений висновок про те, що розрахований позивачем розмір кредитної заборгованості станом на 22.12.2015р. лише частково відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та розрахунковим документам щодо погашення кредиту, але при цьому не підтверджується документально. Проведеним під час дослідження арифметичним розрахунком підтверджено заборгованість відповідачки в сумі 45353,77дол. за кредитом і процентами та пені в сумі 79633,06грн. Разом з тим, надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог в частині розміру заборгованості суд звертає увагу, що відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього Кодексу. Так, експертний висновок не є беззаперечним фактом, а є одним із доказів, який повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі. Аналіз змісту складеного експертом розрахунку свідчить, що при його здійсненні враховано платіж з погашення кредитної заборгованості за 06.01.2015р. в розмірі 781,04дол. на погашення кредиту і 447,96дол процентів, на підтвердження якого відсутня квитанція. Разом з тим, у наданих позивачем розрахунках відсутні такі відомості. Так само і відсутні відомості про здійснення такого платежу і в наданих експерту виписках за кредитним договором. Отже врахування такого платежу при здійсненні розрахунку розміру заборгованості є необґрунтованим. Натомість зарахування сум цього платежу до здійснених експертом розрахунків повністю змінює розмір всіх величин (залишок кредитної заборгованості і пені, розмір якої залежить від залишку основної заборгованості). Беручи до уваги зазначену обставину суд дійшов висновку, що експертним висновком не спростовано обґрунтованості здійснених позивачем розрахунків розміру кредитної заборгованості відповідачки. Отже наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором /а.с.16-24/ відповідає умовам такого договору, оскільки здійснений у спосіб, передбачений умовами договору, враховує всі здійснені позичальником платежі /а.с115-138/, підтверджений належними доказами у вигляді банківських виписок за кредитним договором та виписок руху коштів за банківським рахунком. Стосовно вимоги про стягнення неустойки. Згідно ст.611 ЦК зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК). Пунктом 8.1 кредитного договору передбачено право кредитора на отримання пені за прострочення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Представником відповідача до початку розгляду справи було надано заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки. Разом з тим, з наданого суду розрахунку розміру пені вбачається, що пеня нарахована відповідачці за період з грудня 2014р. по грудень 2015р., тобто в межах одного року. Позовна заява була надіслана до суду 30.12.2015р., що підтверджується штемпелем на конверті /а.с.44/. Отже з огляду на положення ст.ст.254, 255, 258 ЦК нарахуванні пені здійснено позивачем в межах річного строку, який передує зверненню з позовом до суду. Як вже зазначалося вище висновок експерта від 16.12.2016р. не спростовує обґрунтованості та достовірності здійсненого позивачем розрахунку пені, а тому вимоги про стягнення пені за прострочення виконання зобовязання за кредитним договором в розмірі 97636,61грн також підлягають задоволенню. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в розмірі 17815,72грн, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачки. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved