Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду із позовною заявою до Знам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, так як 08 лютого 2012 року помер чоловік [PERSON] [PERSON]. Останнім місцем проживання та місцем відкриття спадщини є с. Знамянка Іванівського району Одеської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Знамянка, Іванівського району Одеської області вул. П.Осіпенко , буд. № 119 (сто девятнадцять), та земельної ділянки за тією ж адресою площею 0, 25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,19 га для ведення особистого підсобного господарства, відповідно до рішення Знам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області від 04.09.1997 року Х сесії ХХІІ скликання. [PERSON] є спадкоємицею першої черги за законом на вищезазначене майно, так як є дружиною померлого , що підтверджується свідоцтвом про одруження. Спадщину позивачка прийняла відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, що підтверджується довідками Знамянської сільської ради Іванівського району Одеської області. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємиця не може у звязку з відсутністю документів, що підтверджують право власності померлого на житловий будинок та на земельну ділянку. Представник позивача на позовних вимогах наполягав, про що надав заяву та просив справу слухати у його відсутність. Представник відповідача позов визнав в повному обсязі, про що надав до суду клопотання, просили справу слухати у їх відсутність. Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному зясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами та дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, ст. 11 ЦПК України, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08 лютого 2012 року помер чоловік [PERSON] [PERSON]. Останнім місцем проживання та місцем відкриття спадщини є с. Знамянка Іванівського району Одеської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Знамянка, Іванівського району Одеської області вул. П.Осіпенко , буд. № 119 (сто девятнадцять), та земельної ділянки за тією ж адресою площею 0, 25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,19 га для ведення особистого підсобного господарства, відповідно до рішення Знам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області від 04.09.1997 року Х сесії ХХІІ скликання. [PERSON] є дружиною померлого, що підтверджується копією свідоцтва про одруження долученим до матеріалів справи. Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Дослідивши матеріали спадкової справи судом встановлено, що [PERSON] за життя склав заповіт на користь іншої особи, та відповідно до дослідженої копії заповіту вбачається, що до складу спадщини за заповітом входить земельна ділянка сільськогосподарського призначення. Спадкове майно у вигляді житлового будинку та присадибної ділянки заповітом не охоплене тому спадкується за законом. Єдиною спадкоємицею за законом першої черги, яка прийняла спадщину є [PERSON], інші спадкоємці за законом, які б прийняли спадщину відсутні, що підтверджується довідками Знамянської сільської ради Іванівського району Одеської області та матеріалами спадкової справи. Позивачка фактично прийняла спадщину, оскільки проживала із спадкодавцем до дня його смерті, але не оформила право власності на житловий будинок в установленому законом порядку. Однак, вирішити питання оформлення спадкового майна житлового будинку позивачка не може з наступних підстав. При перевірці наявності необхідних для вчинення нотаріальних дій документів нотаріусом, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку відсутністю правовстановлюючих на житловий будинок та на земельну ділянку та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, про що надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 р. у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У випадку, коли перехід права власності від спадкодавця до спадкоємців не може бути оформлено в нотаріальному порядку, зокрема у звязку з тим, що спадкодавець за життя не завершив процедуру оформлення права власності на землю, спадкоємець може вимагати визнання права власності на землю в судовому порядку. Згідно з ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). [PERSON] не оформив за життя право власності на вказаний житловий будинок, який станом на 15 квітня 1991 року належав до майна колишнього колгоспного двору за чинним раніш законодавством (ст. 120 ЦК УРСР), що підтверджується довідкою виконкому Червонознам'янської сільської ради. Житловий будинок, що входить у склад спадщини, був внесений у по господарську книгу та відносився до суспільної групи колгоспний двір, що підтверджується випискою з по господарської книги, долученою до матеріалів справи. Згідно з положеннями статтей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. У звязку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені. Згідно з п. 4 постанови Верховної [PERSON] України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мінюсті 18.07.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відсутність державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що останній не був власником даного житлового будинку. Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою ВСУ від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Судом досліджено архівну копію рішення 10-ої сесії Червнознам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області ХХІІ-го скликання від 04 вересня 1997 року видану архівним відділом Іванівської районної державної адміністрації Одеської області , згідно якої вбачається , що [PERSON] була безкоштовно передана у власність раніше надана у постійне користування земельна ділянка загальною площею 0,25га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,19 га для ведення особистого підсобного господарства про те за життя він не встиг оформити державний акт на вказану земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку пере ходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України. За таких обставин суд вважає за можливе позовну заяву [PERSON], який діє по довіреності та в інтересах [PERSON] до Знам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Outcome: approved