Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики, в якому зазначив, що 23.04.2012 року між позивачем та [PERSON] (далі Відповідач-1) було укладено договір позики грошових коштів в сумі 3\~390\~175,00 грн. зі строком повернення до 23.04.2013 року. Про отримання грошових коштів Відповідач-1 написав розписку. Договір було укладено під час перебування Відповідача-1 у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (далі Відповідач-2), яка надала добровільну згоду на укладення договору. В подальшому сторонами було продовжено строк дії укладеного договору до 20.05.2015 року. Після закінчення строку дії договору Відповідач-1 не повернув отримані грошові кошти, а тільки 25.09.2017 року сплатив 20\~000 грн. та 31.08.2018 року 1\~200 доларів США, що сторонами було враховано як 30 000 грн. Станом на час звернення до суду загальний борг Відповідача-1 становить 3\~340\~175 грн. (3\~390\~175 грн. 20\~000 грн. 30\~000 грн.). У звязку з невиконанням умов договору на підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути 3% річних та інфляційні витрати у розмірі 1\~304\~893,94 грн. та 363\~730,61 грн. відповідно. Крім того, умовами договору сторони передбачили при простроченні повернення позики сплату штрафу у розмірі 10% від суми позики, тобто 339\~017,50 грн. та неустойку в розмірі 7% від суми, що залишилася не повернутою, тобто 9\~700\~402,25 грн. Через те, що договір позики було укладено в інтересах сімї Відповідача-1 та Відповідача-2, то відповідачі мають солідарне зобовязання перед позивачем. На підставі викладеного просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу станом на 20.12.2018 року у загальному розмірі 15\~048\~219,30 грн., яка складається з наступного: основний борг 3\~340\~175,00 грн., індекс інфляції 1\~304\~893,94 грн., 3% річних 363\~730,61 грн., штраф 339\~017,50 грн., неустойку 9\~700\~402,25 грн. та судові витрати у розмірі судового збору у розмірі 8\~810 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 150\~000 грн. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті Селидівського міського суду Донецької області, причини неявки суду не повідомили. На підставі цього та з урахуванням ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного. Згідно договору позики від 23 квітня 2012 року № 23/04-1 (далі Договір), укладеного між [PERSON] та [PERSON], останній отримав у власність грошові кошти (позику) у розмірі 3\~390\~175 грн., яку зобовязався повернути в строк до 23.04.2013 року включно шляхом передачі готівки позикодавцю. Сторони погодилися, що в разі прострочення повернення позики позивальник зобовязаний сплатити позикодавцю неустойку у вигляді штрафу у розмірі 10% від неповернутої суми (п. 7 Договору) та в разі прострочення повернення позики більш ніж на 60 днів позичальник зобовязаний щомісячно сплачувати позикодавцю неустойку у вигляді штрафу в розмірі 7% від суми, що залишилася неповернутою (п. 8 Договору). Згідно розписки від 23.04.2012 року Відповідач-1 підтвердив, що ним відповідно до Договору отримані грошові кошти у розмірі 3\~390\~175 грн., які він зобовязаний повернути готівкою за місцем проживання позикодавця. Згідно розписки-згоди від 23.04.2012 року Відповідач-2 підтвердила, що Відповідачем-1 згідно Договору отримано грошові кошти у розмірі 3\~390\~175 грн. та строк повернення позики до 23.04.2013 року. Додатковою угодою № 2 від 23.04.2013 року до Договору сторони домовилися, що Відповідач-1 поверне позику в строк до 23.04.2014 року шляхом передачі готівки позичальнику. Згідно розписки-згоди від 23.04.2013 року, Відповідач-2 підтвердила та не заперечую, що строк повернення позики у сумі 3\~390\~175 грн. продовжений до 23.04.2014 року. Додатковою угодою № 3 від 23.04.2014 року до Договору сторони домовилися, що Відповідач-1 поверне позику в строк до 20.05.2015 року включно шляхом передачі готівки позикодавцю. Згідно розписки-згоди від 23.04.2014 року, Відповідач-2 підтвердила та не заперечую, що строк повернення позики у сумі 3\~390\~175 грн. продовжений до 20.05.2015 року. З розписки позивача від 31.08.2018 року встановлено, що позивач отримав від Відповідача-1 грошові кошти у розмірі 33\~772 грн., з яких 30\~000 грн. погашення осиної суми боргу, 2\~000 грн. погашення штрафу згідно п. 7 Договору та 1\~772 грн. погашення штрафу згідно п. 8 Договору. Відповідно до ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 1 \~ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений законом або договором. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. \~У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 3\~390\~175 грн., а Відповідач-1, отримавши їх, належним чином не виконав свої обовязки по їх поверненню, в повернув тільки 25.09.2017 року сплатив 20\~000 грн. та 31.08.2018 року 1\~200 доларів США, що сторонами було враховано як 30 000 грн., тому судом встановлено, що станом на 20.12.2018 року загальний розмір боргу за Договором складає 3\~340\~175 грн. (3\~390\~175 грн. 20\~000 грн. 30\~000 грн.). Нормами\~частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України\~визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика палата Верховного суду в своїй постанові від 16.05.2018 року (справа № 686/21962/15-ц) прийшла до такого правового висновку. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовну вимоги в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних у звязку з невиконання зобовязань за Договором, підлягають задоволенню. Суд погоджується з розрахунком, наданим представником позивача, що станом на 20.12.2018 року індекс інфляції складає 1\~304\~893,94 грн., 3% річних 363\~730,61 грн., які підлягають стягненню з відповідачів. Згідно ст.\~543\~Цивільного кодексу\~України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. На підставі ст.\~544\~Цивільного кодексу\~України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. При цьому, суд вважає неправомірним нарахування позивачем у справі за даним кредитним договором пені та комісії, оскільки відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, який набув чинності з 15 жовтня 2014 року, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція (ч.1). Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції (ч.2). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ч. 3 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Згідно позовної заяви відповідачі на час звернення до суду зареєстровані у м. Донецьку, тобто на тимчасово окупованій території України. Вирішуючи вимогу щодо солідарного стягнення суми боргу з відповідачів як подружжя, то суд виходить з наступного. Згідно копії актового запису про шлюб № 639 від 11 липня 2003 року, складеного Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, та відповіді начальника Управління державної реєстрації від 27.03.2019 року № 3-21-694/03.1-33, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебувають у зареєстрованому шлюбу з 11.07.2003 року. Верховний суд при розгляді цивільної справи № 639/7335/15-ц вказав, що тлумачення частини четвертої статті\~202, частини другої статті\~626, статті\~1046 ЦК України\~дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Тлумачення частини четвертої\~статті 65 СК України\~свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Із дослідженого в судовому засіданні договору позики від 23.04.2012 року та розписок про отримання грошових коштів й згоди Відповідача-2 на отримання цих коштів, тому суд приходить до переконання, що позика була отримана в інтересах сімї, тому позовна вимога щодо солідарного стягнення боргу підлягає задоволенню. Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню сума боргу у розмірі 3\~340\~175 грн., індекс інфляції у розмірі 1\~304\~893,94 грн., 3% річних 363\~730,61 грн., а всього 5\~008\~799,55 грн., тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 9 605 грн. за вимогу стягнення 15\~048\~219,30 грн., оскільки позов задоволено частково, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3\~197,5 грн. та судовий збір у розмірі 384,20 грн. за заяву про забезпечення позову у даній цивільній справі, а всього 3\~581,7 грн. Вимога щодо витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає, оскільки позивачем та його представником не надано відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Outcome: partial