Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Представник позивача у судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву у якій позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також справу розглянути без його участі. Відповідачка та її представник у судові засідання не з'являються, надаючи клопотання про перенесення слухання справи у зв'язку з їх хворобами, проте жодних належних документів (лікарняних листів, тощо) на підтвердження своїх захворювань суду не надали. Проте, згідно ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до статті 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. З матеріалів справи вбачається, що справа тривалий час не може знайти свого вирішення. Відповідачка та її представник ігнорують виклики в суд, в судове засідання не з'являються, рухом справи не цікавляться, про причини неявки суд не повідомляють та заяв про можливість розгляду справи у їх відсутність до суду не направили. Систематична неявка відповідачки та її представника у судові засідання без належного обґрунтування поважності їх причин свідчить про неналежне виконання ними процесуальних обов'язків, що є порушенням ч.3 ст. 27 ЦПК України. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що повторна неявка сторін без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 05.04.2013 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» та [PERSON] було укладено Договір №0114-0402-0192 добровільного страхування транспортного засобу, відповідно до якого Позивачем застраховано транспортний засіб Страхувальника - легковий автомобіль [NUMBER]. Так, 01.11.2013 року в м. Дніпропетровську на вул. Ілларіонівській сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Відповідно до довідки ВДАІ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області №9294385 від 08.11.2013 року, дорожньо-транспортна пригода сталась з вини [PERSON], яка керуючи автомобілем [NUMBER] порушила вимоги п.п. 10.4, 12.1 Правил дорожнього руху, внаслідок чого відбулося зіткнення із застрахованим у позивача автомобілем [NUMBER]. У зв'язку з чим, 04.12.2013 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області винесено Постанову, відповідно до якої [PERSON] визнано винною в порушенні Правил дорожнього руху України і здійсненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. Відповідно до частини 4 статті 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, у встановленому чинним законодавством України порядку вина [PERSON] в виникненні ДТП встановлена та доведена. Отже, особою, винною у настанні страхового випадку, є [PERSON]. Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного Кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку». Частиною 1 статті 1187 Цивільного Кодексу України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Згідно статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04.11.2013 року СПД [PERSON] на замовлення ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» було складено звіт про оцінку №05/11/13, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП власнику автомобіля [NUMBER] становить 22 793,83 грн. Страховим актом №1779-1744/13 від 27.11.2013 року та розрахунком суми страхового відшкодування суму страхового відшкодування було визначено в розмірі 22020,53 грн. та страховою компанією за Платіжним дорученням №14954 від 16.01.2014 року здійснено виплату страхового відшкодування у вказаному розмірі, відповідно до умов договору страхування та положень чинного законодавства. Таким чином у позивача виникло право вимоги до відповідачки щодо відшкодування спричиненого збитку в межах фактичних витрат ПрАТ «СК «Український страховий стандарт», що дорівнює 22 020,53 грн. (двадцять дві тисячі двадцять гривень 53 копійки). Зокрема, з метою вирішення питання у досудовому порядку, ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» 08.04.2014 року надіслано [PERSON] претензію за вих. №0926, однак в досудовому порядку [PERSON] претензійні вимоги не виконала, страхове відшкодування в порядку регресу не відшкодувала. Відповідно до ст. 11 ЦК України - цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. У відповідності зі статтею 993 Цивільного кодексу України і статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, що страхувальник (чи інша особа, що одержала страхове відшкодування) має до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Відповідно до вимог ст.ст. 79,88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума судового збору в розмірі 220,20 грн. сплачена ними при подачі позову.

Outcome: approved