Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що відповідно до норм Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», Постанови Кабінету Міністрів України № 630 от 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» власник (наймач) квартир зобов`язаний щомісячно здійснювати плату за житлово-комунальні послуги, у тому числі послуги з теплопостачання. За особовим рахунком по [ADDRESS] опалювальна площа приміщення складає 79,80 кв. м. Натомість через несплату за користування тепловою енергією відповідачами за період з 1 вересня 2015 року по 1 липня 2020 року утворилась заборгованість на суму 62897,01 грн. При цьому протягом вказаного періоду позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, від яких споживачі не відмовлялись та за користування якими проводились нарахування відповідно до встановлених тарифів. Відповідно до ст. 625 ЦК через несвоєчасне виконання зобов`язання щодо сплати спожитих послуг відповідачі мають сплатити на користь позивача 3% річних в сумі 4130,85 грн. та інфляційні витрати в сумі 9539,36 грн. На підставі переліченого просив суд стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за надані послуги в розмірі 62897,01 грн., 3% річних в розмірі 4130,85 грн. та інфляційні витрати в розмірі 9539,36 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 грн. Від [PERSON] надійшов відзив, за яким, не погоджуючись із заявленими вимогами, відповідач вказував на те, що кв. [ADDRESS] не приватизована та опалюється за допомогою централізованого опалення. В той же час зазначав, що у період з травня 2016 року по 1 листопада 2018 року ціна (тариф) на ці послуги була завищена за рахунок включення до їхньої собівартості економічно необґрунтованої ціни на природний газ, оскільки рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня 2019 року по справі № 826/9665/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2019 року, була визнана не чинною з моменту її прийняття Постанова Кабінету Міністрів України № 315 від 27 квітня 2016 року, якою було затверджено зміни до «Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу», внаслідок чого вартість послуг з опалення та гарячого водопостачання збільшились для населення в рази через збільшення вартості природного газу для населення та ціни на газ для виробників теплової енергії. Отже, позивач мав здійснити перерахунок вартості послуг з централізованого опалення для відповідачів. Крім цього також вказував, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки вимоги заявлені за період з 1 вересня 2015 року, що є підставою для відмови у позові за ч. 4 ст. 267 ЦК. Додавав, що між сторонами не існує письмового договору про сплату послуг з теплопостачання, який би визначав строки сплати за спожиті послуги, через що послуги оплачуються щомісячно, тому перебіг позовної давності щодо оплати послуг з надання теплової енергії обчислюється в такому випадку з дня настання строку виконання зобов`язання споживачами в частині проведення чергового щомісячного платежу. На підставі ст. 266 ЦК зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, тобто до вимог за ст. 625 ч. 2 ЦК, право на позов про стягнення яких виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц Великої Палати Верховного Суду). Тому в задоволенні позову просив суд відмовити або застосувати строки позовної давності до вимог ККП «Маріупольтепломережа», задовольнивши заявлені вимоги частково в межах трирічного строку позовної давності, тобто за період з 1 серпня 2017 року по 1 серпня 2020 року (борг - 44286,77 грн., 3% річних - 1947,11 грн., інфляційні витрати - 3306,09 грн.). Крім цього одночасно з ухваленням рішення просив суд вирішити питання про розстрочення його виконання строком на 2 (два) роки, протягом яких щомісячно рівними частками відповідачі здійснюватимуть погашення заборгованості, а також сплачуватимуть поточні платежі, посилаючись на те, що у кв. [ADDRESS] мешкають [PERSON] та [PERSON] , а інші відповідачі там не мешкають, тому послуги позивача не споживають. При цьому дохід [PERSON] та [PERSON] сукупно становить біля 8000 грн. на місяць, то ж сплатити всю суму боргу вони одноразово не можуть. Від представника позивача, Коляда Ю. Г. , надійшла відповідь на відзив, за яким остання, не погоджуючись із доводами [PERSON] , вказувала, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення договору про надання комунальних послуг. Також наголошувала, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, на яке посилається відповідач, було скасовано постановою Верховного Суду від 25 червня 2020 року. При цьому нарахування за послуги централізованого опалення відповідачам відбувалось на підставі тарифів, встановлених відповідно до законодавства. Щодо застосування строків позовної давності, то вказувала, що у своєму відзиві відповідач вказував, що згоден проводити оплати «щомісячними рівними частками в рахунок погашення заборгованості, яка вже утворилася, та сплачувати поточні платежі», чим, на думку представника позивача, він визнав всю суму заборгованості за позовом. При цьому до теперішнього часу відповідачі не звертались до позивача з заявами про розстрочку сплати боргу. Враховуючи наведене, просила суд позов задовольнити повністю. Представник позивача, Коляда Ю. Г., яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні повністю підтримала доводи, викладені нею у позовній заяві та у відповіді на відзив, внаслідок чого просила суд задовольнити позов повністю. Відповідачі, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підтримавши доводи відзиву [PERSON] , просили суд відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про можливість часткового задоволення поданого позову, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії або здійснення певної діяльності, а інша сторона зобов`язується сплатити виконавцю дану послугу, якщо інше не встановлено договором. На підставі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно із ст. 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) відповідно до закону встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) та ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до комунальних послуг відносяться послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. На підставі ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, при регулюванні господарської діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання, належать розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання. На підставі п. 2 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас. За п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначено, що плата за теплову енергію повинна вноситися щомісячно. Згідно особового рахунку ККП «Маріупольтепломережа» № [NUMBER], відкритого на [PERSON] , вбачається, що опалювальна площа кв. [ADDRESS] складає 79,80 кв. м., що підтверджується наданими представниками позивача розрахунками. За інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 11 серпня 2020 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] щонайменше з 2008 року. Як вбачається з розрахунку ККП «Маріупольтепломережа» заборгованість відповідачів з наданої останнім теплової енергії та гарячого водопостачання по [ADDRESS] за період з 1 вересня 2015 року по 1 липня 2020 року становить 62897,01 грн. Правильність нарахувань заборгованості з наданих відповідачам послуг з опалення та гарячого водопостачання підтверджується: рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання та на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за категоріями споживачів ККП «Маріупольтепломережа» від 30 січня 2019 року, а також Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» від 17 жовтня 2014 року та від 31 березня 2015 року, до якої були внесені зміни постановами від 11 червня 2015 року, від 9 червня 2016 року, 28 грудня 2017 року. Суд при цьому зазначає, що доводи [PERSON] в частині недоведеності обґрунтованості тарифів на оплату теплової енергії, не можуть бути прийняті, виходячи з наступного вмотивування. Згідно із ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. За ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг. Доказів неналежного проведення розрахунку тарифів на теплову енергію на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» суду не було надано. Суд також зазначає, що на теперішній час не існує методики для здійснення перерахунку за надані послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання та встановленого законом економічно обґрунтованого розміру ціни на газ за період 2016 - 2019 років, пов`язаного з визнанням протиправною постанови Кабінету Міністрів України № 315 від 27 квітня 2016 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 року № 758», внаслідок чого суд констатує, що наразі відсутні на законодавчому рівні підстави для проведення перерахунку вартості наданих позивачем послуг з теплової енергії споживачам. Крім того суд зазначає, що посилання [PERSON] на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2019 року суд не приймає до уваги, оскільки вказані судові рішення були скасовані постановою Верховного Суду від 25 червня 2020 року по справі № 826/9665/16. Враховуючи наведені доводи, суд погоджується з правомірністю проведених нарахувань представниками позивача боргу відповідачам за спірний період. Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що розмір несплачених відповідачами послуг з гарячого водопостачання та централізованого опалення підтверджено відповідними тарифами та розрахунком представників ККП «Маріупольтепломережа» за особовим рахунком по [ADDRESS] . За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 липня 2020 року та відомостями від 18 серпня 2020 року з ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» вбачається, що кв. [ADDRESS] перебуває у комунальній власності, бо не належить на праві власності жодній особі. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно із ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. Суд зауважує, що за ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; а індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, (або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Натомість за ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно із ч. 1 ст. 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Аналізуючи наведені норми загального цивільного законодавства та спеціального в сфері житлово-комунальних послуг, суд робить висновок, що наймач та зареєстровані разом із таким споживачем особи несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Однак суд зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За ч. 1, 5 ст. 261 ЦК перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Судом встановлено, що відповідачі зобов`язані щомісячно сплачувати послуги позивача з надання теплової енергії по [ADDRESS] . Отже, перебіг позовної давності щодо оплати послуг з надання теплової енергії обчислюється в такому випадку з дня настання строку виконання зобов`язання споживачами в частині проведення чергового щомісячного платежу. При цьому суд зазначає, що в судовому засіданні не було встановлено доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором. Натомість представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідачів у липні 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності щодо вимог, які стосуються періоду нарахувань з вересня 2015 року по липень 2017 року. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відзиві [PERSON] , який підтримали інші солідарні відповідачі, було заявлено клопотання про застосування до вказаного спору строків позовної давності, через що заявлені ККП «Маріупольтепломережа» позовні вимоги підлягають задоволенню саме в межах строків позовної давності, тобто у межах трирічного періоду, який обраховується з липня 2017 року по червень 2020 року включно. Суд звертає увагу на те, що для цілей застосування ч. 3, 4 ст. 267 ЦК поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку, тобто до яких не звернута солідарна вимога, один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи самостійно заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року по справі № 183/1617/16. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов ККП «Маріупольтепломережа» до відповідачів підлягає задоволенню в межах строку позовної давності щодо вимог з оплати послуг з надання теплової енергії, оскільки відзив [PERSON] був підтриманий іншими відповідачами, в тому числі щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності, а також зважаючи на те, що за вимогами позивача усі відповідачі несуть солідарний обов`язок з оплати послуг за користування тепловою енергією. При цьому суд відхиляє посилання представника позивача на те, що [PERSON] у своєму відзиві визнав наявність у нього боргу перед ККП «Маріупольтепломережа» за минулий період за межами позовної давності, оскільки у відзиві [PERSON] вказував, що він готовий сплачувати борг, визначений саме рішенням суду, враховуючи, що буде задоволено його клопотання про розстрочення виконання такого боргу та він матиме можливість його погашати таким чином й одночасно сплачувати поточні платежі. Суд також зазначає, що за ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2018 року по справі № 210/5796/16-ц. На підставі ст. 266 ЦК України зі збігом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, якими в даному випадку є вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат постачальника послуг. Суд зауважує, що внаслідок невиконання боржниками грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц. Так за розрахунками представників позивача 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК за період прострочення погашення заборгованості за користування послугами з надання теплової енергії вбачається, що по [ADDRESS] споживачі заборгували за період з 1 вересня 2015 року по 1 липня 2020 року ККП «Маріупольтепломережа» 3% річних в розмірі 4130,85 грн. та інфляційні витрати в розмірі 9539,36 грн. Натомість суд зазначає, що оскільки судом було прийнято рішення про необхідність задоволення заявлених вимог у межах строку позовної давності, то на підставі наданого суду розрахунку боргу відповідачів за період з 1 липня 2017 року по 1 липня 2020 року судом було встановлено суму боргу за такий період, що дорівнює 44286,77 грн. (62897,01 - 18610,24 = 44286,77), а також визначено заборгованість за кожен з місяців з 1 липня 2017 року по 1 липня 2020 року, зокрема за листопад 2017 року в сумі 1735,09 грн. (2195,09 - 460 = 1735,09). Зважаючи на встановлені судом суми боргу за кожен місяць спірного періоду, суд на підставі визначеного індексу інфляції за такий період, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до 1 липня 2020 року розрахував суми інфляційних витрат відповідно до долучених до справи судових розрахунків, з яких вбачається, що інфляційні витрати позивача за ч. 2 ст. 625 ЦК становили за: жовтень 2017 року - 77,75 грн., листопад 2017 року - 292,88 грн., грудень 2017 року - січень 2018 року - 895 грн., лютий - квітень 2018 року - 667 грн., жовтень 2018 року - квітень 2019 року - 804,86 грн., листопад 2019 року - квітень 2020 року - 257,25 грн., що загалом складає - 2994,74 грн. Також судом було обраховано 3% річних за ст. 625 ЦК відповідно до долучених до справи судових розрахунків на підставі встановленого боргу за кожен місяць спірного періоду, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до 1 липня 2020 року, з огляду на що вбачається наступний розмір 3% річних за: жовтень 2017 року - 36,85 грн., листопад 2017 року - 134,55 грн., грудень 2017 року - січень 2018 року - 443,89 грн., лютий - квітень 2018 року - 371,12 грн., жовтень 2018 року - квітень 2019 року - 631,83 грн., листопад 2019 року - квітень 2020 року - 176,52 грн., що загалом складає - 1794,76 грн. Таким чином судом було встановлено загальну заборгованість відповідачів перед позивачем за спірний період з урахуванням сум за ч. 2 ст. 625 ЦК, яка дорівнює 49076,27 грн. (44286,77 + 2994,74 + 1794,76 = 49076,27). З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов ККП «Маріупольтепломережа» до відповідачів підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення боргу за період з липня 2017 року по липень 2020 року за надану теплову енергію в сумі основного боргу - 44286,77 грн., 3% річних - 1794,76 грн. та інфляційних витрат - 2994,74 грн. Згідно із ст. 141 ЦПК суд стягує на користь ККП «Маріупольтепломережа» з відповідачів також витрати позивача зі сплати судового збору відповідно до розміру задоволених судом позовних вимог в сумі 1347,29 грн. (49076,27 / 76567,22 х 2102 = 1347,29) в рівних частках з кожного відповідача, тобто в сумі по 336,82 грн. (1347,29 / 4 = 336,82). При цьому суд зазначає, що вирішуючи клопотання [PERSON] про розстрочення виконання рішення суду внаслідок часткового задоволення позову ККП «Маріупольтепломережа», суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Так за ч. 3 ст. 435 ЦПК, які суд застосовує за аналогією закону, за заявою сторони суд може розстрочити виконання рішення, підставою для чого є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Згідно із п. 2 ч. 4 ст. 435 ЦПК, які суд застосовує за аналогією закону, вирішуючи питання про розстрочення виконання рішення, суд враховує матеріальний стан фізичної особи. На підставі ч. 5 ст. 435 ЦПК, які суд застосовує за аналогією закону, розстрочка виконання судового рішення не може перевищувати 1 (одного) року з дня його ухвалення. Отже, оскільки судом було встановлено, що [PERSON] доходу за 2019 рік не має на підставі декларації платника єдиного податку, а дохід [PERSON] становить біля 11000 грн. - 12000 грн. на місяць на підставі відомостей з пенсійного фонду, то враховуючи наведені положення процесуального закону суд вважає можливим розстрочити виконання рішення суду про стягнення боргу з відповідачів шляхом розстрочення його виконання на 12 місяців з дня ухвалення рішення суду та з подальшим проведенням оплати боржниками боргу щомісячними рівними платежами до 8 числа кожного місяця у період з 8 жовтня 2020 року по 8 жовтня 2021 року включно.

Outcome: partial