Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] у якому просить суд на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України визнати довіреність від 25 липня 2018 року, видану [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 16 грудня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області 30 травня 2003 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за реєстровим № 1519, недійсною з моменту її вчинення. Представник позивача, у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач відзиву на позов у встановлені судом строки не подав, причини неявки до суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у її відсутність до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Третя особа, у судове засідання не з`явилася, причини неявки до суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у її відсутність до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Вислухавши пояснення позивача, пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав: Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. 17 жовтня 2018 року Позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. із заявою про надання дублікату Довіреності, посвідченої нею 25 липня 2018 року за реєстровим № 1519. Того ж дня Позивач попросив відповідною заявою видати з архіву копії документів, на підставі яких від його імені була посвідчена довіреність 25 липня 2018 року за реєстровим № 1519. Після отримання дублікату довіреності та копії документів, на підставі яких була видана Довіреність , Позивач зрозумів, що паспорт за яким видавалася довіреність, є підробленим. Із тексту дубліката довіреності, стало відомо, що Позивачем надані повноваження [PERSON] , [INFO] , на укладання договору купівлі-продажу, а саме продати від імені [PERSON] за ціну та на умовах на його розсуд: нежитлове приміщення-апартаменти № 73 (сімдесят три), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 409,6кв.м., відомості про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 10.01.2007 за № 17284154. Позивач 25 липня 2018 року не відвідував приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., не оформляв довіреність на будь-кого та не надавав своїх документів. Копія паспорту, що знаходиться в матеріалах нотаріальної справи Позивачу не належить. Власноручних рукописних записів Позивач не вчиняв та підпису на довіреності не ставив. Особа, на яку видавалася довіреність, а саме - [PERSON] , Позивачу невідома. Згідно з листом Державної прикордонної служби України № 184/б-15612 від 12.10.2018р. [PERSON] була відсутня на території України в період з 26.06.2018 по 12.08.2018. Тобто, в день видачі довіреності (25 липня 2018 року) Позивач перебував за межами території України. Копія паспорту, що отримана з справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., відрізняється від паспорту, яким Позивач користується та який надано суду. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №01-19 від 13.02.2019 року текст у довіреності від 25.07.2018 року за реєстровим №1519, виконане не [PERSON] , а іншою особою. Вказане свідчить, що довіреність була видана без згоди та всупереч волі Позивача, за підробленим паспортом. Довіреністю, відповідно до ст. 244 ЦК України, є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, Позивачем не виявлялася воля на видачу довіреності на ім`я [PERSON] . Будь-які документи приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. для видачі довіреності Позивачем не надавалися. Отже, правочин, вчинений з порушенням вимог ст. 203, ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до п.п.2, 5 Постанови Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» змістправочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогамзаконодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога провизнання оспорюваного правочину недійсним та про застосуваннянаслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою,права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Outcome: approved