Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради та просить скасувати рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради від 21.12.1999 році №230/45 в частині анулювання реєстрації правовстановлюючих документів [PERSON] на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] ; поновити право власності на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] ; визнати право власності на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 23.09.1998 року позивачу належала 1/5 частка житлового будинку [ADDRESS] . Після укладення договору дарування позивач по теперішній час відкрито проживає у зазначеному житловому будинку, здійснює оплату комунальних послуг. Під час розгляду справи №638/9702/18 позивачу стало відомо про рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради від 21.12.1999 року №230/45 «Про анулювання реєстрації правовстановлюючих документів на будинок [ADDRESS] ». В додатку до рішення вказано, що власник [PERSON] помер [INFO] , проте право власності на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] за договором дарування зареєстровано 30.08.1998 року. Рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м.Харкова від 21.12.1999 року №230/45 прийнято без врахування інформації щодо права власності позивача. Позивач вважає, що вказане рішення порушує його законні права та інтереси, оскільки не враховано його майнові інтереси, тому що позивачу не надано іншого житла або не виплачено грошової компенсації. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся вчасно та належним чином, клопотань про відкладення слухання справи або відзиву не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Згідно п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у випадку першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Враховуючи викладене, оскільки відповідач повідомлений про час та місце слухання справи належним чином, клопотань про відкладення слухання прави не надходило, приймаючи до уваги встанволені законом строки розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. За договором дарування від 23.09.1998 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] частка житлового будинку [ADDRESS] з належною частиною надвірних споруд належить дарителю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 06.04.1993 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-3063, а також зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 10.06.1993 року за реєстровим № 480. Вказаний договір зареєстровано в державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації №1 30.09.1998 року за №480. Рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради №230/45 від 21.12.1999 року вирішено анулювати реєстрацію правовстановлюючих документів на будинок [ADDRESS] . За повідомленням юридичного департаменту виконавчого комітету Харківської міської ради виконавчим комітетом Харківської міської ради від 08.06.1988 року прийнято рішення №142-6 «Про реконструкцію вул.Клочківській на ділянці спуску Пассіонарії до провулку Ботанічного ». Згідно вказаного рішення виконавчий комітет Харківської міської ради вирішив вилучити з користування громадян земельні ділянки, на яких були розташовані будинки, що належали громадянам на праві власності, відповідно до додатку №1, у тому числі будинку [ADDRESS] . Питання надання житлової площі мешканцям будинку [ADDRESS] , а також сплата грошової компенсації були віднесені до компетенції Дзержинського райвиконкому та управління автомобільних доріг м.Харкова. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. За правилами ч.1 ст. 111 Житлового кодексу України якщо будинок, в якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню у зв`язку з вилученням земельної ділянки для державних або громадських потреб, громадянам, виселюваним з цього будинку, інше благоустроєне жиле приміщення надається виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів, а у випадках, коли земельна ділянка відводиться державній, кооперативній або іншій громадській організації, - цією організацією. Приписами ст. 171 Житлового кодексу України передбачено, що у разі знесення жилих будинків, що є в приватній власності громадян, у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб зазначеним громадянам, членам їх сімей, а також іншим громадянам, які постійно проживають у цих будинках, надаються за встановленими нормами квартири в будинках державного або громадського житлового фонду. Крім того, власникам жилих будинків на їх вибір або сплачується вартість будинків, будівель та пристроїв, що зносяться, або надається право використати матеріали від розбирання цих будинків, будівель та пристроїв за своїм розсудом. За бажанням громадян виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів забезпечують їм (замість надання квартир) можливість позачергового вступу до членів житлово-будівельних кооперативів і одержання в них квартир. Відповідно до частини першої статті 128 ЦК Української РСР (чинного на час укладення договору дарування), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно з частинами першою, другою статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК Української РСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, згідно з якою договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. До набрання чинності ЦК України виникнення права власності у набувача нерухомого майна за договором дарування залежало від передачі майна та додержання нотаріальної форми договору і не було пов`язане з його реєстрацією. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 3, 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Відповідно до п.3 ч.3 ст.10 вказаного Закону, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за № 121 від 09.06.1998 року «Про затвердження інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» - була затверджена Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, та яка втратила чинність 06.08.2012р. Відповідно до п. 1.4, 1,5 вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Розділом 2 вищевказаної інструкції визначено порядок здійснення реєстрації права власності, зокрема: а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлювального документа (оригінал та копію); б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис у реєстрову книгу; в) адреса об`єкта, що реєструється, записується в алфавітний журнал адрес; г) прізвище, ім`я та по батькові фізичних осіб - власників нерухомого майна вноситься в алфавітний журнал або картку картотеки власників; на оригіналі правовстановлювального документа робиться реєстраційний напис; д) на копії правовстановлювального документа робиться відмітка про реєстрацію з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації; е) до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлювального документа, довідка про належність об`єкта нерухомого майна, в якій записується: прізвище, ім`я та по батькові або найменування власника, назва і зміст правовстановлювального документа, число і місяць реєстрації з підписом особи, яка відповідає за реєстрацію. Суду не надано відомостей про надання позивачу іншого житла або сплати грошової компенсації у відповідності до вимог ст.ст.111,171 ЖК України, при цьому на час прийняття рішення про анулювання реєстрації правовстановлюючих документів позивачем вже було зареєстровано право власності у бюро технічної інвентаризації, проте вказане не було враховано. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38). Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи викладене, оскільки позивачем при укладенні договору дарування дотримано вищевказаних вимог законодавства, зокрема дотримано вимоги щодо нотаріального посвідчення договору дарування та зареєстровано право власності у бюро технічної інвентаризації, що підтверджується копіює договору за реєстровим №1-5151, позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності обґрунтовані та підлягають задоволенню. Разом з тим, позовні вимоги про скасування рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради від 21.12.1999 році №230/45 в частині анулювання реєстрації правовстановлюючих документів [PERSON] на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] та поновлення права власності не підлягають задоволенню, оскільки суду не надано відомостей про виконання рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради від 21.12.1999 році №230/45. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Враховуючи вищевикладене, вимоги про скасування рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради від 21.12.1999 році №230/45 в частині анулювання реєстрації правовстановлюючих документів [PERSON] на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] ; поновлення права власності не відновить порушене право позивача, оскільки судом задоволено вимогу позивача про визнання за ним права власності на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] .

Outcome: partial