Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Представник позивача у вересні 2015 року звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до вимог якої, просить стягнути із відповідача 20701 доларів США 47 центів, що за курсом 21 гривня 31 копійка, відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.08.2015 року, складає 441148 гривень 26 копійок та вирішити питання про судові витрати. В обґрунтування вимог посилається, що 20.06.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CGVPGA00000044, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 250000 доларів США на термін до 16.05.2012 року, а останній зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими кредитним договором. Отримавши кредитні кошти, відповідач свої зобовязання, передбачені умовами вказаного вище договору, в повній мірі не виконав, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. У подальшому, в ході розгляду справи, представник позивача надав суду додаткові пояснення (а.с.62-63) та зазначає, що відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили, із [PERSON] стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 27076 доларів США 68 центів (по кредиту 20676 доларів США 19 центів, по відсотках 4591 доларів США 47 центів, по комісії 846 доларів США 72 центи, по пені 962 долари США, зі станом заборгованості на 03.02.2015 року). Вказана у рішенні суду сума відповідачем не сплачена, у звязку з чим в останнього утворилася заборгованість за кредитом, яка станом на 03.02.2015 року становила 51459 доларів США. Тому, станом на 28.08.2015 року залишилася заборгованість у розмірі 20701 доларів США 47 центів, яка і є предметом позову. Із посиланням на норми Цивільного кодексу України та зазначаючи, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, просить позов задоволити. У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала в повній мірі та надала свої пояснення аналогічно викладеним у заяві та письмових поясненнях (а.с.2-3,62-63). Окрім цього наголосила, що попереднім рішенням суду вимоги кредитора задоволено частково, оскільки заборгованість була визначена по курсу долара США, що не відповідав реальному стану такого на момент звернення банку до суду. Рішення суду сторони не оскаржували і таке набрало законної сили. Кошти, стягнуті із [PERSON] на підставі виконавчого листа, надійшли банку 12 червня та 22 червня 2015 року. Вимоги просить задоволити в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та в обґрунтування заперечень пояснив, що у 2015 році ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вимогами про дострокове стягнення із його довірителя сум за зобовязаннями по кредитному договору, суд задовольнив вимоги позивача і таке рішення його довіритель не оскаржив. У подальшому, суми заборгованості були оплачені, в результаті чого виконавчою службою були прийняті постанови про закінчення виконавчого провадження. З підстав припинення зобовязань шляхом їх виконання, проведеним належним чином, у задоволенні позову просить відмовити. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно вимог ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Так, судом встановлено, що дійсно між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 20.06.2007 року було укладено договір №CGVPGA00000044 про надання кредиту в розмірі 250000 доларів США на термін до 16.05.2012 року (а.с.8-10), із укладенням в подальшому додаткових договорів (а.с.11-12). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦКУ країни за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини суми (разом з нарахованими процентами відповідно до ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень ст.ст.610,611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають встановлені договором або законом правові наслідки, до яких відноситься припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від нього, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобовязання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530 та 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). За встановленого в судовому засіданні та відповідно до долучених до позову письмових доказів, судом констатовано, що позивач вже звертався до суду в 2015 році до відповідача про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором (а.с.38-39). 11.03.2015 року рішенням Радехівського районного суду Львівської області позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено в повному обсязі і вирішено стягнути з [PERSON] на користь банку 835694 гривні 15 копійок та відповідний розмір понесених позивачем судових витрат (а.с.40-42). Звернувшись вперше в 2015 році з позовом про стягнення заборгованості, банк тим самим застосував до позичальника положення ст.611 ЦК України. Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 11.03.2015 року з [PERSON] було стягнуто всю заборгованість за кредитом, а не її частину, що свідчить про реалізацію позивачем свого права вимагати виконання зобовязання в повному обсязі. Відповідно до рекомендацій, викладених у п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.265 ЦК України, оскільки зобовязання залишається не виконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526,599 ЦК України. Згідно положень ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтелекту, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У відповідності до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ст.ст.598,599 ЦК України зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом, в тому числі і виконанням, проведеним належним чином. Відповідно, із ухваленням Радехівським районним судом Львівської області рішення від 11.03.2015 року про задоволення вимог кредитора (а.с.40-42), припинилися правовідносини сторін, що ґрунтувалися на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків тощо. Разом з тим, із врахуванням дати прийняття рішення та моменту фактичної сплати заборгованості, що посвідчується постановю про закінчення виконавчого провадження (а.с.44), пройшов певний період часу, а тому наведене тягне відповідальність, встановлену ст.625 ЦК України, однак вимог про стягнення коштів на підставі наведеної норми закону, банк не заявляв. За таких обставин, позов про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором в сумі 20701 доларів США 47 центів (441148 гривень 26 копійок), до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed