Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу до суду звернувся [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON], працював з жовтня 2003 року у ДП «Остерський військовий лісгосп» по 01 листопада 2016 року на посаді майстром лісу обхід № 9. 01 листопада 2016 року наказом № 265 про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, майстра лісу, [PERSON] за вчинений прогул без поважних причин згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю з 12 серпня 2016 року. 01 листопада 2016 року наказом № 118-С, без назви про що наказ, [PERSON] знову звільнили за тієюж нормою трудовою законодавства. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд вище зазначеної позовної заяви розглядати без його участі. Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. [PERSON], працював з жовтня 2003 року у ДП «Остерський військовий лісгосп» по 01 листопада 2016 року на посаді майстром лісу обхід № 9. 01 листопада 2016 року наказом № 265 про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, майстра лісу, [PERSON] за вчинений прогул без поважних причин згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю з 12 серпня 2016 року. 01 листопада 2016 року наказом № 118-С, без назви про що наказ, [PERSON] знову звільнили за тієюж нормою трудовою законодавства. [PERSON] вважає своє звільнення незаконним з наступних підстав. Порядок звільнення працівників врегульовано КЗпП України та незалежно від змісту будь-яких господарських чи цивільних договорів звільнення має проводитись у суворій відповідності до вимог чинного трудового законодавства. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог та заперечень. У відповідності до вимог частин 1, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Згідно з ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовними вимогами про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, [PERSON], як позивач посилається на відсутність підстав для його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ № 265 від 01 листопада 2016 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ґрунтується на висновку службового розслідування, затверджений директором 05 вересня 2016 року, актів про відсутність [PERSON] на роботі за період з 15 серпня до 01 листопада 2016 року, наказів від 03 серпня 2016 року № 195, від 08 серпня 2016 № 200, від 12 серпня 2016 року № 206, від 12 вересня 2016 року № 224, від 26 вересня 2016 року № 234, табель робочого часу за серпень, протокол № 67 засідання профспілковою комітету від 26 жовтня 2016 року, повідомлення профспілки за вих. № 20 від 28 жовтня 2016 року, вимогу за вих. № 710 від 29 вересня 2016 року. Відсутність [PERSON] на робочому місці з 12 серпня 2016 року була викликана об'єктивними і поважними причинами, а отже говорити про прогул без поважних причин в даному випадку не можна. [PERSON] не одноразово, а саме тричі керівництво ДП «Остерський військовий лісгосп» хотіло звільнити за різними статтями - п. 3 ч. 1 ст.40, п. 2 ч. 1 ст. 41, п. 4 с ст. 40 КЗПП України. Так, [PERSON], було звільнено, в підтвердження цього є протоколи профспілки. Це говорить про те, що керівництво підприємства будь-що хотіло звільнити [PERSON] байдуже за що, бо мало неприязні стосунки по його роботі. Відповідно до ч. 1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, слід зазначити, що з наказом про звільнення з роботи [PERSON] ознайомлено не було, тільки по заяві позивача наказ був йому висланий листом з повідомленням 22 лютого 2017 року. Тому строк оскарження данного наказу у [PERSON] закінчується 22 березня 2017 року. Вказані дії Відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Крім того, відповідно до ст. 149 КЗпП України стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Також, Відповідачем не було враховано, те, що невихід на роботу позивача було вчинено з поважних причин та завчасно погоджено в усній формі, а тому такі дії не можна розцінювати як дисциплінарний проступок та застосовувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Слід також наголосити, що причини звільнення позивача, наведені в наказі, не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Тобто, відповідно до вказаної норми чинного законодавства України про працю, прогулом може вважатись лише невихід на роботу без поважних причин. Відповідно до статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Оскільки позивача було незаконно звільнено 12 серпня 2016 року у зв'язку з чим він підлягає поновленню на займаній посаді, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 13 серпня 2016 року до 28 серпня 2017 року, тобто по останній робочий день що передує ухваленню даного рішення. Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню, суд виходить з того, що відповідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. На день розгляду справи позивач перебував у вимушеному прогулі 382 дні, з 13 серпня 2016 року по 28 серпня 2017 року. За цей час відповідач зобовязаний виплатити на користь [PERSON] заробітну плату в сумі 104 030 грн. 06 коп., що в розрахунку становить: 11 438 грн. 02 коп. /фактична заробітна плата за останні два (березень та квітень) місяці роботи /: 42 дні / кількість відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи / = 272 грн. 33 коп. / розмір середньої заробітної плати / х 382 дні / кількість днів вимушеного прогулу /). Відповідно дана позовна вимога є обгрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі пункту 2 частини першої та частини другої\~статті 367 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі -\~ЦПК України) необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді майстер лісу Державного підприємства «Остерський військовий лісгосп». За таких обставин, враховуючи, що позов підлягає задоволенню суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача та в дохід держави судового збору у розмірі 1 280 грн. 00 коп. (640 грн. 00 коп. + 640 грн. 00 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: approved