Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить : позбавити останню батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідачки аліменти в розмірі 250 гривень, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка [PERSON] , є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідачка [PERSON] [INFO] без документів була доставлено до пологового будинку в Російській Федерації з новонародженою дитиною чоловічої статі, яку вона народила вдома. Зі слів [PERSON] було встановлено, що вона [PERSON] , [INFO] , громадянка України, мешканка села Олександрівка Тарутинського району Одеської області, паспорт втратила у 2011 році. Консульським відділом Посольства України в Російській Федерації 25 січня 2018 року на ім`я [PERSON] було оформлено посвідчення особи на повернення до України. Згідно листа відділу опіки та піклування Міністерства освіти Московської області міського округу Чехов від 14 березня 2018 року №02-07-363/37, документи на дитину, в тому числі і свідоцтво про народження [PERSON] не оформила, по закінченню курсу лікування дитину з лікарні не забрала, про що складений «Акт про залишення дитини у пологовому відділенні або іншому лікувально-профілактичному закладі». 06 березня 2018 року органом опіки та піклування було отримано свідоцтво про народження дитини [PERSON] та влаштовано його у МКЗОЗ МО «Подільський спеціалізований будинок». За час перебування дитини у в закладі, мати жодного разу не відвідувала його, не цікавилась долею, станом здоров`я та розвитком ні в усній, ні в письмовій формі, тобто фактично самоусунулась від виховання та утримання дитини. Таким чином, дитина залишилась без батьківського піклування, мати свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Враховуючи викладене, з метою захисту прав дитини представник позивача звернулась до суду з зазначеним позовом. В судове засідання представник позивача не з`явилась, надала суду заяву, в якій зазначила, що не заперечує щодо розгляду справи у відсутності відповідачки, просила судове засідання провести за її відсутністю. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, викликалась належним чином. На адресу суду від відповідачки повернулись зворотні поштові повідомлення з її підписом в графі «вручено особисто», який засвідчує отримання нею судової повістки. Пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч. 1 ст. 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). Враховуючи, що відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про судове засідання, відзиву на позовну заяву не подала, в судове засідання не з`явилась та не повідомила причини неявки, суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідачки. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи, що позивачка не заперечує щодо розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] , громадянка України, є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 13 листопада 2018 року Головним управлінням запису актів громадянського стану Московської області Чеховський відділ запису актів громадянського стану (а.с.6, 7). Батько дитини в свідоцтві про народження не зазначений. 05 березня 2018 року Державною бюджетною установою охорони здоров`я Московської області «Чеховська районна лікарня №2» складено «Акт про залишення дитини у пологовому відділенні або іншому лікувально-профілактичному закладі», з якого вбачається, що відповідачка [PERSON] не навідувала дитину, не цікавилась станом її здоров`я та після закінчення лікування не забрала (а.с.20). 23 січня 2019 року виконуючою обов`язки голови Тарутинської РДА Одеської області видано розпорядження №17/А-2019 «Про надання статусу «дитина позбавлена батьківського піклування» [PERSON] , [INFO] », в результаті чого останньому надано статус «дитина, позбавлена батьківського піклування» (а.с.18). 28 січня 2019 року виконуючою обов`язки голови Тарутинської РДА Одеської області видано розпорядження №19/А-2019 «Про влаштування до державного закладу на повне державне утримання [PERSON] , [INFO] » (а.с.17). З довідки КУ «Міський спеціалізований будинок дитини №1» №273 від 16 квітня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] перебуває у закладі на підставі розпорядження Тарутинської РДА Одеської області №19/А-2019 «Про влаштування до державного закладу на повне державне утримання [PERSON] , [INFO] » (а.с.43). За час перебування [PERSON] , в державному закладі мати [PERSON] жодного разу не відвідувала дитину, не цікавилась його долею, станом здоров`я, ні в усній, ні в письмо формі, тобто фактично самоусунулась від виховання та утримання дитини. З довідки виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області №215 від 24 червня 2019 року вбачається, що [PERSON] , 1990 року народження дійсно зареєстрована в будинку [ADDRESS] , однак не мешкає за вказаною адресою (а.с.13). 09 вересня 2019 року Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області було винесено висновок №01/01-12/1542 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітньої дитини [PERSON] (а.с.9-10). Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у п.п. 15,16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Представник позивача в даному конкретному випадку є суб`єктами звернення до суду з питань позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її малолітньої дитини [PERSON] .. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зазначений позов слід задовольнити, так як позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] є доцільним та відповідає найвищим інтересам останнього. Статтею 168 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду особам, які позбавлені батьківських прав, може бути дозволено побачення з дитиною. Якщо поведінка такої особи щодо утримання та виховання своєї дитини зміниться, за правилами ст. 169 Сімейного кодексу України остання не позбавлена права звернутися до суду з позовом про поновлення у батьківських правах. Згідно ч.2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частина 2 статті 184 СК України регламентує, що розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно положень ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частинами 1, 2 статті 193 СК України передбачено, що влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. Відповідачкою не були вказані підстави та не були надані відповідні їм докази, що унеможливлюють стягнення з неї аліментів в розмірі, який вказав представник позивача. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим стягнути з відповідачки аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 250 гривень щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2019 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . Крім того, згідно п. 3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, вони стягуються з другої сторони пропорційно до задоволеною чи відхиленої частини вимог. Представник позивача звернулась до суду з зазначеним позовом 19 вересня 2019 року (а.с.1). Згідно п.п.2 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» станом на 19 вересня 2019 року за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Частиною 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» передбачено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року в розмірі 1921 гривня 00 копійок. Враховуючи вище викладене розмір судового збору по даній категорії справ складає - 768 гривень 40 копійок. Тож, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідачки [PERSON] в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1536 гривень 80 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved