Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що позивач з 2002 року і по теперішній час добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується нежитловим приміщенням (ферма), яке розташоване за адресою: [ADDRESS] і яке на балансі ні ТОВ «Аграрне», ні сільської ради не перебуває, підтвердити право власності на даний об`єкт нерухомого майна також не має можливості у зв`язку з відсутністю інвентаризаційної справи в архіві ДП «БТІ Регіональна агенція технічної інвентаризації» КП «Ініціатива» Миколаївської сільської ради. Посилаючись на ці обставини, представник позивача просила визнати за [PERSON] право власності на вказане нежитлове приміщення в порядку набувальної давністі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, в письмовій заяві позов підтримала повністю, просила слухати справу без її участі та участі позивача. Представник Миколаївськоїсільської ради Сумського району Сумської області в судове засідання не з`явився, від них надійшла заява, в якій вони просили справу слухати у їх відсутність, проти позову не заперечували. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 2002 року по теперішній час відкрито, безперервно та добросовісно користується нежитловим приміщенням (ферма) загальною площею 897,3 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 28 від 20.08.2020 року ТОВ «Аграрне» повідомило, що будівля ферми на балансі ТОВ «Аграрне» станом на 01.01.2020 року не знаходиться (а.с.11). Згідно довідки № 2756/02-35 від 25.08.2020 року, виданої Миколаївською сільською радою Сумського району Сумської області зазначено, що нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] не обліковуються на балансі сільської ради (а.с.12). З довідки № 127-09/20 від 18.09.2020 року, виданої ДП «БТІ Регіональна агенція технічної інвентаризації» КП «Ініціатива» Миколаївської сільської ради вбачається, що підтвердити право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] можливості не має у зв`язку з відсутністю інвентаризаційної справи в архіві (а.с.13). За весь період користування нежитловим приміщенням (фермою) понад 18 років жодна особа не зверталась до позивача із заявою або вимогою про витребування даного приміщення, Позивач здійснює періодичні облаштування приміщення, яким користується. Як зазначає у позовній заяві представник позивача, позивач користується приміщенням з усної згоди керівника колишнього колгоспу, якого на даний час не існує. У відповідності з ч. 1 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, зокрема, у випадках, коли особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном, продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, позивач з 2002 року нежитловим приміщенням користується відкрито, безперервно, добросовісно до теперішнього часу, не приховуючи даного факту, жодних протиправних діянь, пов`язаних з цим немає. Велика Палата ВС наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Велика Палата ВС не знайшла підстав для відступлення від раніше сформованих правових висновків про те, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних в законі умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (див., наприклад, постанову Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18). Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. 10 лютого 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 923/82/19 (ЄДРСРУ № 87478664) досліджував питання щодо набуття права власності на майно за набувальною давністю. В даній Постанові Верховний суд дійшов аналогічного правового висновку щодо підстав для набуття права власності за набувальною давністю, що зазначено вище, а саме: йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. 24 січня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 755/16913/16-ц, провадження № 61-24031св18 (ЄДРСРУ № 79445638) вказав, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Така правова позиція підтримується Касаційним господарським судом у постановах від 16.01.2020 у справі №916/455/19, від 02.08.2019 у справах №915/962/18 і №915/945/18, від 09.07.2019 у справі №920/999/16, від 11.09.2019 у справах №922/1574/17 і №917/2156/17. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 6 статті 13 Закону України №1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до частини 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Факт добросовісного володіння позивачем чужим майном більше 10 років, підтверджується наданими суду належними та допустимими доказами, а саме, позивач відкрито, не приховуючи користується приміщеннями з 2002 року по теперішній час; весь час його користування, позивач користувався всіма його приміщеннями, будівлями та спорудами відкрито, здійснив поліпшення даних приміщень та будівель шляхом проведення ремонтних та оздоблювальних робіт, постійно здійснює догляд, підтримує у належному стані; відповідно до довідки № 28 від 11.08.2020 року позивач сплачував плату за користування приміщенням. Таким чином, суд вважає встановленим, що протягом десяти років позивач добросовісно, відкрито і безперервно володів спірним майном і продовжує добросовісно, відкрито і безперервно володіти спірним нерухомим майном, а тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved