Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Представник позивача Савіхіна А.М. в інтересах позивача 17.03.2019 засобами поштового зв`язку звернулась до суду із позовом, за змістом якого відповідач при зверненні до позивача з метою отримання банківських послуг підписав заяву №б/н від 21.09.2015, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку у сумі 1 000,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до Тарифів банку, на суму залишку заборгованості за кредитом. У заяві відповідач надав свою згоду із тим, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», викладеними на сайті, складає Договір про надання банківських послуг, та щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням банку. Зауважує, що АТ КБ «Приватбанк» публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує на сайті «Умови та правила надання банківських послуг», які є публічною офертою. Укладений договір, на думку позивача, відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України є договором приєднання. Відповідач був проінформований про умови кредитування, які надані для ознайомлення у письмовій формі. Тому, як зазначає позивач, відповідно до ч.2 ст. 638, ч.2 ст. 639 ЦК України договір вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, прийняття пропозиції (акцепту) відповідачем. Крім того, відповідач користувався картковим рахунком, використовував кредитні кошти, тобто, в розумінні ч.2 ст. 642 ЦК України прийняв пропозицію. Згідно з Договором, у разі незгоди зі змінами до Умов або Тарифів Банку, клієнт мав право надати Банку заяву про розірвання Договору, виконавши умови п. 2.1.1.5.4. Банк виконав свої зобов`язання щодо надання банківських послуг, надавши можливість відповідачу розпоряджатися кредитними коштами, на умовах Договору та в межах встановленого кредитного ліміту. За змістом позову, в порушення умов договору (п.п.2.1.1.5.5-2.1.1.5.7, 2.1.1.12.1, 2.1.1.12.2, 2.1.1.12.6.1, 2.1.1.7.6) та ст. 509, 526, 527, 530, 629, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання не виконав, не надавав своєчасно кошти для погашення заборгованості за кредитом та іншими витратами, у зв`язку із чим позивач скористався своїм правом вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань (п. 2.1.1.4.2, 2.1.1.4.6 Договору та ст. 1050, 1054 ЦК України). Станом на 20.02.2019, з урахуванням внесених коштів, за відповідачем утворилась заборгованість за тілом кредиту у сумі 6 855,13 гривень, за простроченим тілом кредиту у сумі 2 241,83 гривні, нарахована пеня за прострочене зобов`язання у сумі 3 580,20 гривень, пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 гривень у сумі 750,00 гривень, штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Договору у сумі 500,00 гривень (фіксована частина), та 671,36 гривень (у процентній складовій). Загальна сума заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача, становить 14 598,52 гривень. З вказаних підстав представник позивача просить задовольнити позовну заяву, стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 14 598,52 гривень за кредитним договором №б/н від 21.09.2015. В судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом), повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, присутній не був. Згідно з позовною заявою та клопотанням від 27.02.2019 просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та його представник (сторона позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні присутні не були, повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду, поважних причин неприбуття не повідомили, що за змістом ч.1, 3 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Ухвалою від 22.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). 16.04.2019 до матеріалів справи надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого сторона відповідача заперечує проти заявленого позову. Вважає кредитний договір таким, що підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків із посиланням на ч.2 ст. 222 ЦК України. [PERSON] проживає разом із матір`ю, яка згоди на укладення договору не надавала, дізналась про отримання кредиту 29.03.2019 та 13.04.2019 направила на адресу позивача претензію. Відповідач не заперечує проти отримання 21.09.2015 кредитної картки. При цьому, заповнював лише анкету-заяву від 21.09.2015, інших документів із викладом умов кредиту, зобов`язань сторін договору не підписував та не ознайомлювався із ними. Тому заперечує проти наявності підстав для нарахування боргу за кредитом відповідно до Умов та Тарифів Банку. Нараховані пеню та штрафи згідно зі ст. 61 Конституції України та ст. 549 ЦК України вважає одним різновидом цивільно-правової відповідальності за одне й те ж саме правопорушення, тому заперечує проти позовних вимог, оскільки подвійна цивільно-правова відповідальність заборонена. Наголошує [PERSON] й на тому, що з наданого розрахунку неможливо встановити періоди нарахування пені та штрафу. В тому разі, якщо нарахування здійснено за період більше 1 року, це протирічить нормам чинного законодавства та зумовлює застосування наслідків пропуску строків спеціальної позовної давності, про що заявляє. З підстав, передбачених ч.3 ст. 551 ЦК України, оскільки розмір пені складає близько 50% суми основного боргу, а розмір збитків позивачем не доведено, відповідач вважає за доцільне визначити розмір пені - 10% від суми основного боргу (909,70 гривень). До суду 16.04.2019 подано зустрічний позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання правочину недійсним, який відповідає за змістом відзиву. Додатково наголошується на тому, що на дату укладення кредитного договору [PERSON] досяг 17-річного віку, тобто мав неповну цивільну дієздатність. Інші правочини, крім тих, що визначені ч.1 ст. 32 ЦК України, за змістом ч.2 ст. 32 ЦК України, можуть бути вчинені неповнолітньою особою лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Зважаючи на розмір заборгованості, кредитний договір не є дрібним побутовим правочином, не відповідав соціальному розвитку позичальника на дату його укладення. Оскільки матір [PERSON] не схвалює вказаного правочину, протягом місяця надіслала відповідну письмову претензію на адресу Банку, з підстав, визначених ч.2 ст. 222 ЦК України, позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним кредитний договір №б/н від 21.09.2015, укладений між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Ухвалою суду від 24.04.2019 постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, замінено засідання, призначене для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, визначено дату, час та місце його проведення. 07.05.2019 до матеріалів справи надішла відповідь АТ КБ «Приватбанк» на відзив від 18.04.2019. Представник позивача за первісним позовом не вбачає підстав для визнання кредитного договору, укладеного із [PERSON] , недійсним. Зауважує, що на підставі договору відповідачу відкрито картковий рахунок, видана пластикова картка. Наголошується на тому, що відповідачу відкрито банківський рахунок з встановленням дебетово-кредитної схеми, з початковим встановленим лімітом кредиту 0,00 гривень. Положення ст. 32 ЦК України у зв`язку із цим порушені не були із посиланням на главу 6 Постанови НБУ №492 від 12.11.2003 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» (неповнолітні особи віком від 16 до 18 років відкривають поточні рахунки в загальному порядку, встановленому для повнолітніх осіб). До 12.04.2017, згідно з випискою, відповідач користувався власними коштами, а кредитний ліміт, враховуючи його нульовий баланс, не суперечить чинному законодавству. 12.04.2017, після досягнення клієнтом повноліття, в межах діючої платіжної системи, встановленої на картковому рахунку, [PERSON] збільшено кредитний ліміт до 500,00 гривень. Можливість збільшення кредитного ліміту врегульована п. 2.1.1.2.3 Договору. Згідно з п. 2.1.1.2.4 Договору, його підписання є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Встановлення кредитного ліміту, за твердженням позивача, не є фінансовою операцією та не потребує документального підтвердження. Кошти переходять у володіння позичальника з моменту підтвердження ним певної операції в рахунок ліміту. Поточна процентна ставка, розміри комісії та штрафів, а також щомісячного платежу відображені у витягу з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Тарифи зазначені в пам`ятці клієнта, яка вручена разом із кредитною карткою. Позивач також вказує, що сторонами при укладенні договору досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Умови і Правила надання банківських послуг, Тарифи банку є загальнодоступною інформацію, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті. Згідно з п. 1.1.2.1.5 Умов і Правил до обов`язків клієнта входить отримання виписки про стан картрахунку і проведені операції. При цьому, не отримання виписки або несвоєчасне отримання не звільняє Держателя картки від виконання своїх зобов`язань за договором (п. 1.1.5.2. Правил). Оскільки позичальник був ознайомлений із Умовами та Правилами та тарифами, частково сплачував заборгованість за договором, порушуючи умови договору, позивач просить задовольнити його позовну заяву. Інші доводи відповіді на відзив тотожні позовній заяві. За змістом відповіді на відзив щодо стягнення штрафу та пені, із посиланням на принцип свободи договору, закріплений у п.3 ст. 3, ст. 627 ЦК України, позивач вважає таке стягнення правомірним. Згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф, на думку позивача, не є самостійними видами юридичної відповідальності, а являють собою різновид штрафних санкцій (неустойки) в межах одного виду відповідальності, тому не протирічать ст. 61 Конституції України. Штраф застосовується за порушення виконання зобов`язання, а пеня - за несвоєчасність його виконання, за кожен день прострочення. В якості підстави наводиться правова позиція ВС, викладена у постанові від 03.04.2019 у справі №483/1605/15, пр.61-5983св18. З приводу застосування позовної давності, позивач із посиланням на зміст постанов ВСУ від 19.03.2014 у справі №6-14цс14 та від 18.06.2014 у справі №6-61цс14, пояснює, що картка діє в межах визначеного строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Отже, строк дії картки - до останнього дня січня 2022 року, а позов подано 17.03.2019, тому строк позовної давності дотримано. Підстав для застосування позовної давності стосовно вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває. Ухвалою суду від 17.05.2019, постановленою під час підготовчого засідання, без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним. 03.07.2019 до справи АТ КБ «Приватбанк» подано відзив на зустрічну позовну заяву, доводи якого відповідають змісту раніше наданих заяв Банку по суті справи. Підстав, визначених ч. 3,5,6 ст. 203 ЦК України, що зумовили б визнання правочину недійсним, банк у оспорюваному договорі не вбачає. Представник Банку вказує, що на момент укладення договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Згідно із заявою про застосування вимог ч.3, 4 ст. 267 ЦК України АТ КБ «Приватбанк», враховуючи дату укладення оспорюваного договору, відповідачем за первісним позовом пропущений встановлений ст.257 ЦК України строк загальної позовної давності при зверненні до суду із позовом про визнання правочину недійсним, що є підставою для відмови у його задоволенні (ст.267 ЦК України). Просить застосувати вказані вимоги закону про пропуск позовної давності. 10.07.2019 до суду від представника [PERSON] адвоката Біліченка О.О. надійшли заперечення щодо відповіді на відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, згідно з якими заперечує щодо періодів операцій по картці, які видні з виписки по рахунку, та суперечливих даних щодо розміру кредитного ліміту. Важливою, за змістом заперечень, є не дата встановлення кредитного ліміту, а обставини щодо моменту укладення кредитного договору, що зумовлює виникнення взаємних прав та обов`язків сторін правочину. Враховуючи розмір штрафних санкцій, сторона відповідача не вважає правочин дрібним побутовим, оскільки має високу вартість, не відповідає соціального розвиткові 17-річної особи, отже, вчинений за межами її цивільної дієздатності, без згоди батьків. Також, в матеріалах справи міститься подана 10.07.2019 відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій адвокат Біліченко О.О. наголошує, що згідно з ч.4 ст. 261 ЦК України, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи, позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Отже, строк позовної давності на подання зустрічного позову дотриманий. При укладенні оспорюваного правочину вимоги ст. 203 ЦК України дотримані не були. Інші доводи викладені раніше. Ухвалою суду від 12.07.2019 закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті, визначено дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). 05.08.2019 Банком подано заперечення у справі у зв`язку із наданням відповідачем за первісним позовом відповіді на відзив. Згідно з ними, позовні вимоги Банк обґрунтовані письмовими доказами, а заперечення сторони відповідача не відповідають дійсності. Оскільки [PERSON] неодноразово користувався кредитними коштами, здійснював часткове погашення, ці обставини свідчать про його обізнаність із умовами договору. 05.02.2016 відповідач скористався власними коштами у сумі 398,00 гривень, що відображено у виписці, яка є первинним банківським документом. Інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань сторін. Розглянувши позови, дослідивши наявні письмові докази, суд дійшов висновку про те, що первісний позов не підлягає задоволенню, а у зустрічну позовну заяву необхідно задовольнити у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. За матеріалами справи, [PERSON] , [INFO] , народився у м.Запоріжжі, у графі «мати» у свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданому 15.09.1998 року, міститься запис про [PERSON] . Прізвище « [PERSON] » набуте [PERSON] у зв`язку із державною реєстрацією шлюбу 30.09.2006 (копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.09.2006). 21.09.2015 [PERSON] заповнено анкету - заяву до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач (копія статуту у справі), про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої відповідач отримав платіжну картку. У заяві від 21.09.2015 відповідач надав свою згоду із тим, що дана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розміщеними у рекламному буклеті, складають між [PERSON] та Банком Договір про надання банківських послуг, з яким він ознайомився до його укладення та погоджується з його умовами. Екземпляр договору згоден отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту. Зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, регулярно самостійно слідкувати за їх змінами на сайті. Ознайомлений і погоджується з Умовами та Правилами надання послуги Копілка, погоджується оформити її. Умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту роз`яснені та є зрозумілими. У заяві міститься підпис [PERSON] . На момент підписання анкети-заяви відповідач був неповнолітнім (17 років), згідно з випискою про рух за картковим рахунком грошові кошти вперше отримав 12.04.2017, коли йому виповнилось 18 років. Довідкою АТ КБ «Приватбанк» підтверджено видачу [PERSON] кредитних карток, востаннє 28.02.2018 із терміном дії до січня 2022 року. Зміна кредитного ліміту видна з відповідної довідки АТ КБ «Приватбанк», яка додана до відповіді Банку на відзив, згідно з якою кредитний ліміт у сумі 500,00 гривень встановлений на картковому рахунку [PERSON] 12.04.2017 та збільшений до 1 000,00 гривень у цю ж дату. Дані також підтверджені розрахунком заборгованості, з якого видно витрату клієнтом кредитних коштів (первісний платіж) у сумі 487,86 гривень, здійснену 12.04.2017. В період з 19.06.2017 [PERSON] неодноразово здійснювались часткові погашення наявної заборгованості на загальну суму 6 146,02 гривень за тілом кредиту, 285,94 гривень за простроченим тілом кредиту, 300,00 гривень за штрафами, що підтверджено вказаним розрахунком, та нові витрати в рахунок встановленого кредитного ліміту. Відсоткова ставка за користування кредитом у заяві не зазначена. Відповідно до Тарифів (витяг без дати, доданий до позовної заяви) за обслуговування кредитних карт «Універсальна» базова відсоткова ставка в місяць, що нараховується на залишок заборгованості, складає з 01.04.2015 - 3,6%. Згідно з п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт та тарифи. Крім того, відповідно до п. 1.1.3.2.4 Умов, Банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п. 1.1.3.1.9 Договору. Пунктом 1.1.7.11 Умов врегульовано, що строк дії договору становить протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично лонгується на тий самий строк. Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов, позичальник зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, за відсотками за його використання, перевитратами кредитного ліміту, сплачувати комісії, у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Згідно з 2.1.1.5.7 Умов, власник картрахунку зобов`язаний стежити за витратою коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов передбачено, що при порушенні позичальником (клієнтом) строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш, ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі, передбаченому тарифами. Так, розмір штрафу, як видно з тарифів (витяг, а.с.9), становить 500,00 грн. +5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Згідно з розрахунком, відповідач станом на 20.02.2019, з урахуванням внесених коштів, має заборгованість за тілом кредиту у сумі 6 855,13 гривень, за простроченим тілом кредиту у сумі 2 241,83 гривні. Банком нарахована пеня за прострочене зобов`язання у сумі 3 580,20 гривень, пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 гривень у сумі 750,00 гривень, штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Договору у сумі 500,00 гривень (фіксована частина), та 671,36 гривень (у процентній складовій). Загальна сума заборгованості становить 14 598,52 гривень. 13.04.2019 матір`ю відповідача за первісним позовом [PERSON] надіслано на адресу Банку претензію щодо невизнання кредитного договору №б/н, укладеного 21.09.2015 між сторонами у справі. За її змістом вона дізналась про наявність кредитного договору 29.03.2019 від сина, коли він отримав копію позовної заяви із ухвалою суду про відкриття провадження. Вважає цей договір таким, що не відповідає діючому законодавству, в силу обмежень, встановлених ст. 31 ЦК України, що має наслідки, передбачені ст. 222 ЦК України. Повідомляє, що своєї згоди на вчинення її неповнолітнім на той час сином правочину вона не надавала. Надіслання претензії позивачу за первісним позовом підтверджено копіями накладної, фіскального чека та опису вкладення до поштового відправлення від 13.04.2019. Відповідно до ст. 2, 3 ЦК України, учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з ч.3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За нормою ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договір та інші правочини. Межі здійснення особою своїх цивільних прав та виконання цивільних обов`язків, право на їх захист визначені ст. 12, 14, 15 ЦК України. Так, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15.12.2013 у справі № 6-94цс13, від 09.12.2015 у справі № 6-849цс15, від 21.09.2016 у справі № 6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідно до роз`яснень у п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. За п. 7 Постанови 7 за змістом ст. 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ч.1 ст. 30 ЦК України визначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ст. 32 ЦК України, фізична особа від 14 до 18 років (неповнолітня особа) має право: 1)самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2)самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3)бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4)самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). За змістом ч. 2 ст. 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Відповідно до ч.1 ст. 34 ЦК України (за загальним правилом) повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла 18 років (повноліття). Так, на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника, якої, як підтверджено матеріалами справи, відповідач перед укладенням правочину не отримав. Про укладення договору мати [PERSON] дізналась 29.03.2019 від сина, коли він отримав копію позовної заяви із ухвалою суду про відкриття провадження. За правилами ч.1 ст. 222 ЦК України, правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому ст. 221 цього Кодексу, тобто якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом 1-го місяця не заявили претензії другій стороні. Такі обставини встановлені судом, оскільки 13.04.2019, з дотриманням вказаного строку, [PERSON] надіслано на адресу Банку претензію щодо невизнання кредитного договору №б/н, укладеного 21.09.2015 між сторонами у справі. Тобто, матір [PERSON] , разом із якою він мешкає, заперечує надання згоди на укладення неповнолітнім сином кредитного договору і щодо обізнаності з укладенням такого договору. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що у [PERSON] були власні доходи та він не знаходився на утриманні батьків. В анкеті-заяві від 21.09.2015 наявний запис про те, що його дохід складається лише зі стипендії. Ч.2 ст. 222 ЦК України визначено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, кредитний договір №б/н, укладений 21.09.2015, стороною якого є [PERSON] , що був у неповнолітньому віці, суперечить приписам ч.2 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Тому цей правочин, виходячи з зазначених вище норм цивільного права, оскільки неповнолітня особа не здатна в повній мірі усвідомлювати наслідки його вчинення, на підставі ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним з моменту укладення. Наведені АТ КБ «ПриватБанк» доводи суперечать положенням ч.2 ст. 32 ЦК України. Зі змісту заяви-анкети видно, що [PERSON] , серед іншого, Умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту роз`яснені та є зрозумілими, при цьому, на момент її заповнення особа мала неповну цивільну дієздатність. Проте, анкета-заява не містить умов щодо встановленого ліміту кредитування, розміру відсотків за користування кредитом та строку виконання кредитного зобов`язання. Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Ч.2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). У анкеті-заяві, підписаній 21.09.2015 сторонами, відсутні також умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Разом з тим, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Тому неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21.09.2015 до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, пр.№ 14-131цс19. Крім того, згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, за наявності наведених обставин, підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» не ґрунтуються на вимогах закону. Часткове погашення заборгованості за кредитним договором не впливає на висновок суду про наявність підстав для визнання правочину недійсним, та не свідчить про визнання кредитного договору, оскільки оспорюваний кредитний договір укладений, коли [PERSON] не мав повної цивільної дієздатності. Для укладання кредитного договору фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами ст. 215 ЦК України може бути визнано недійсним. Безпідставними також є посилання банку на положення п.4 ч.1 ст. 32 ЦК України, яким передбачено можливість укладання неповнолітньою особою договору банківського вкладу та розпорядження коштами, що знаходяться на вкладному рахунку, оскільки обсяг цивільної дієздатності неповнолітньої особи надає їй право розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів. З підстав, передбачених ч.4 ст. 263 ЦПК України, при розгляді справи суд застосовує правові позиції, викладені у Постановах Верховного Суду від 23.09.2019 у справі 323/3801/16-ц, пр.№61-32853св18, від 18.09.2019 у справі № 639/8127/16, пр. № 61-32919св18 та від 11.09.2019 у справі № 527/2137/16-ц, пр. № 61-34446св18. Оскільки за приписами ст. 215 ЦК України кредитний договір від 21.09.2015 №б/н, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , підлягає визнанню недійсним з моменту підписання, судом встановлено підстави для відмови в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» Відповідно до ч.4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. В даному випадку, загальна позовна давність має відраховуватись від 21.08.2016, яка, враховуючи дату пред`явлення зустрічного позову (поштове відправлення від 13.04.2019), не сплинула, тому заява АТ КБ «Приватбанк» щодо застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності задоволенню не підлягає. Згідно з ч.1 ст. 1057-1 ЦК України, у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Відповідної заяви до суду сторонами у справі здійснено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку про те, що первісний позов задоволенню не підлягає, проте, встановлено підстави для задоволення зустрічного позову та визнання оспорюваного кредитного договору недійсним. У зв`язку з відмовою у задоволенні первісного позову відсутні підстави для розгляду заяви [PERSON] про застосування спеціальної позовної давності та наслідків її спливу. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, на користь позивача за зустрічним позовом, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються, із відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 768,40 гривень. Судові витрати, сплачені АТ КБ «Приватбанк» у вигляді судового збору необхідно залишити за позивачем за первісним позовом.

Outcome: approved