Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Кіровське, вул. Залізнична, буд. №13. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.09.2013 року. Однак, після укладання договору [PERSON] не зміг вселитися у придбаний будинок, оскільки дізнався, що у ньому проживає колишня невістка попереднього власника будинку - [PERSON], разом зі своїми дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. У зв'язку з вищезазначеним позивач просить виселити\~\~ відповідачів та їх неповнолітніх дітей з вищезазначеного житлового будинку, який є предметом іпотеки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі та їх представник в судове засідання не зявилися, про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином. За таких обставин, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник служби у справах дітей Дніпропетровської районної держаної адміністрації у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила, у звязку з чим вважаю за можливе справу розглянути без їх участі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 06.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Кіровське, вул. Залізнична, буд. №13. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.09.2013 року за реєстровим №1264. Однак, після укладання договору [PERSON] не зміг вселитися у придбаний будинок, оскільки у ньому проживає колишня невістка попереднього власника будинку - [PERSON], разом зі своїми дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у 2013 році відповідачка [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння та скасування державної реєстрації права власності, у якому просила зокрема визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Кіровське, вул. Залізнична. 6уд. №13 від 06.09.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказаний будинок. Як встановлено судом, Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.03.2014 року та Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.06.2014 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні її позову. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Таким чином, договір купівлі-продажу житлового будинку, від 06.09.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] жодним рішенням суду недійсним визнано не було та право власності [PERSON] на даний будинок не скасовано. У зв'язку з цим, з 06.09.2013 року відповідачі не мають жодних законних підстав для подальшого проживання у спірному будинку, оскільки право особи, яка не є співвласником спірного будинку, на користування ним, є похідним від прав колишнього власника цього будинку, а з припиненням його права власності, припиняється й право цієї особи на користування житлом, проживання в ньому. Проте, як встановлено у судовому засіданні, після того як вищевказане рішення суду набрало законної сили, та на неодноразові звернення [PERSON] до відповідачки [PERSON], з вимогою щодо виселення, остання відмовляється добровільно звільнити займаний будинок. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Також права власника житлового будинку, визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, згідно вимог ст.ст. 47, 64 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ст.3 п. 1 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Зокрема, як встановлено судом, відповідачі по справі не є членами сімї позивача, крім того мають інше житло, оскільки є зареєстрованими за адресою: [INFO] у м. Дніпропетровську, однак продовжують самоправно займати будинок позивача та не бажають добровільно виселятися, чим порушують його права як законного власника майна. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність обставин та належних доказів того, що підтверджують правові підстави позивача для можливості виселення відповідачів із приміщення, яке належить йому на праві власності, набутої в установленому законом порядку. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі\~ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне суму судового збору віднести за рахунок відповідачів.

Outcome: approved