Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» звернулось до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення зайво виплачених грошових коштів. В обґрунтування заявлених вимог позивача зазначає, що [PERSON] працювала на посаді лаборанта хімічного аналізу ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ» з 1989 року. Наказом № 0415-КП (ув) від 31.10.2017 відповідача було звільнено з посади лаборанта хімічного аналізу Лабораторії аналітичного та технічного контролю, Лабораторії за контролем промислових стокових вод ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ» за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору (згідно ч. 3ст. 38 КЗпП України). Станом на день звільнення сума заборгованості із заробітної плати складала 18 463,71 грн. Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04.08.2017 по справі № 428/8378/17 з позивача на користь відповідача було стягнуто 12 895,28 грн. Судовий наказ було виконано в порядку примусового виконання відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у травні 2018 року (ВП № 54808274). Крім того, відповідач, зловживаючи, своїми правами, внаслідок недобросовісності знову звернулася до суду з тими самими вимогами. Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.02.2018 по справі № 428/2091/18 з позивача на користь відповідача було стягнуто 18 463,71 грн. Проте, зазначений судовий наказ було також виконано в порядку примусового виконання відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у травні 2018 року (ВП № 56196469). Таким чином, станом на день подання цього позову сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 12 895,28 грн. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалася. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії витягу із наказу ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» «Про припинення трудового договору з працівниками (звільненні)» № 0415-КП(ув) від 31.10.2017, [PERSON] було звільнено з підприємства 31.10.2017 за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків у відповідності до вимог з ст. 44 КЗпП України. Згідно з довідкою ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» № 328 від 16.11.2020, сума заборгованості по заробітній платі перед підприємством [PERSON] станом на 16.11.2020 становить 12 895,28 грн. Позивачем направлено на адресу [PERSON] претензію № 550 від 23.07.2019 на суму 12 895,28 грн, відповідно до якої сума заборгованості з заробітної плати на день звільнення відповідача складала 18 463,71 грн, суму 18 373,71 грн було стягнуто на користь відповідача Державною виконавчою службою на виконання судового наказу (рішення) № 428/2091/18, сума залишку боргу по заробітній платі склала 90,00 грн.; суму 12 985,28 грн. було стягнуто на користь відповідача Державною виконавчою службою на виконання судового наказу (рішення) № 428/8378/17. Дебіторська заборгованість відповідача перед позивачем склала 12 895,28 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, в цивільному судочинстві обов`язок доказування покладається на сторони. Таким чином суд зазначає, що в даному випадку обов`язок щодо доказування обґрунтованості своїх вимог покладається на позивача, як на сторону, що звертається з відповідними позовними вимогами. При цьому, жодних належних доказів на підтвердження (відповідних платіжних доручень з відміткою про виконання, тощо), якими б підтверджувалось, що позивач дійсно двічі сплатив на користь відповідача одну й ту саму заборгованість із заробітної плати, та за один і той же період, до матеріалів справи не додано. Так дійсно судом встановлено, що судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області № 428/8378/17 від 04.08.2017 по справі стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь [PERSON] суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 12985 грн. 28 коп. Також судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.02.2018 по справі № 428/2091/18, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь [PERSON] суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 18373 грн. 71 коп. Разом з тим, з вказаних судових наказів неможливо встановити період, за який виникла вказана в них заборгованість. Окрім того, як вбачається з матеріалів позовної заяви, відповідача було звільнено з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» з 11.12.2017. При цьому, судовий наказ у справі № 428/8378/17 щодо стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості із заробітної плати було видано 04.08.2017, тобто більш ніж за два місяці до звільнення відповідача з підприємства. Тому без належних доказів на підтвердження періоду виникнення цієї заборгованості та підтвердження того, що вказана заборгованість із заробітної плати, яку було стягнуто з позивача за судовим наказом від 04.08.2017 у справі № 428/8378/17, увійшла до суми заборгованості із заробітної плати, яку було стягнуто з позивача за судовим наказом від 27.02.2018 у справі № 428/2091/18, у суду відсутні правові підстави вважати, що позивачем на користь відповідача зайво виплачено грошові кошти у розмірі 12 895,28 грн. Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, що має наслідком для відмови в їх задоволенні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено про наявність будь-яких судових витрат, а отже судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Outcome: dismissed