Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Прокурор звернувся в суд та просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі територіальної громади Острівської сільської ради земельну ділянку площею 0,1753га, розташовану по [ADDRESS] ; скасувати запис про право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. Свої вимоги мотивує наступним. Рішенням Львівського апеляційного суду від 10.09.2019р. визнано незаконним та скасовано рішення сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] спірної земельної ділянки; визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на цю земельну ділянку, з внесенням відповідно запису до реєстру прав на нерухоме майно; зобов`язано [PERSON] повернути у власність територіальної громади зазначену земельну ділянку. Під час виконання даного рішення встановлено, що спірна земельна ділянка відчужена [PERSON] . Прокурор Проць О.Б. подала заяву, в якій позов підтримала. Відповідач, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, причин неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності та відзиву на позво не подала. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача суд ухвалює у справі заочне рішення. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Постановою Львівського апеляційного суду від 10.09.2019р. скасовано рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05.12.2018р. та ухвалено нове, яким задоволено позов та вирішено: - Визнати незаконним і скасувати рішення сесії Острівської сільської ради №951 від 30.09.2015р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] »; - Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,1753га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с.Острів Сокальського району від 05.01.2016р.; - Внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про скасування запису №12893298 про право власності, внесеного 14.12.2015р.; - Зобов`язати [PERSON] повернути у власність територіальної громади Острівської сільської ради земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1753га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] . Листом від 24.01.2020р. Голова Острівської сільської ради Сокальського району повідомив Червоноградську місцеву прокуратуру, що [PERSON] відчужив [PERSON] спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2019р. На підставі договору купівлі продажу №1-496 від 06.09.2019р., цього ж дня за [PERSON] , зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1753га, кадастровий номер 4624884200:21:008:0069, розташовану по [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яку відповідачці продав [PERSON] , що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Відповідно до положень ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статей 386, 387 ЦК України, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч.1 ст.388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Захист порушених прав власника майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача (добросовісного набувача) цього майна з підстав, передбачених ст.ст.387 та 388 ЦК. Таким чином, правова природа вказаного способу захисту цивільного права полягає у тому, що він застосовується лише в разі визнання договору недійсним чи нікчемності договору, як підстави позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі, тобто не стороні недійсного правочину. Також, відповідно до ст.388 ЦК України, власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише в разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння поза їх волею, та коли такий набувач набув майно за відплатним договором. В даному випадку кінцевою метою позову (повернути майно у своє володіння) та основним засобом захисту права власності є речово-правовий (віндикаційний позов), суть якого - витребування власником свого майна з чужого володіння, що може бути досягнуто виключно з обов`язковою наявністю такої передумови, як визнання судом недійсним договору про відчуження раніше переданого попередньому набувачу (покупцю) цього ж майна. Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28.11.2018р. у справі №504/2864/13-ц, власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Судом встановлено, що рішення Острівської сільської ради, на підставі якого [PERSON] набув у власність спірну земельну ділянку, скасовано. Також скасовано і свідоцтво про право власності останнього на цю земельну ділянку і зобов`язано його повернути це майно у власність територіальної громади. Зазначене свідчить, що спірна земельна ділянка вибула у володіння [PERSON] не з волі територіальної громади с.Острів Сокальського району. За таких підстав, належним захистом прав територіальної громади є витребування земельної ділянки від останнього її набувача, яким є [PERSON] . Судові витрати, зокрема судовий збір за подання позовної заяви в сумі 4202грн., слід стягнути з відповідача на користь прпокуратури, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved