Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

\~ Представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову нотаріуса №94/02-31 від 24.04.2018 року та визнати за [PERSON] право власності на обєкт незавершеного будівництва адміністративну будівлю А, загальною площею 1452,6 кв.м. розташовану в с. Війтівка Бершадського району Вінницької області, вул. Івана Прокоповича (бувша Якіра) №1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.02.2009 року [PERSON] придбав на прилюдних торгах з реалізації арештованого майна незавершене будівництво адміністративної будівлі загальною площею 1452,60 кв.м. в с. Війтівка Бершадського району Вінницької області по вул. Івана Прокоповича (бувша Якіра), №1, про що 16.02.2009 року було складено протокол проведення прилюдних торгів та 26.02.2009 року було складено акт прилюдних торгів з продажу арештованого майна. З 2009 року до даного часу [PERSON] позбавлений можливості використовувати належне йому майно та завершити будівництво. Лише у 2017 році після тривалих консультацій було виготовлено технічний паспорт. Однак, звернувшись до нотаріуса, згідно з вимогами законодавства, для оформлення права власності на майно, придбане на прилюдних торгах, отримав відмову видачі свідоцтва про придбання арештованого майна з прилюдних торгів у звязку з відсутністю реєстрації права власності на незавершене будівництво. Дану відмову вважає незаконною, оскільки вона грубо порушує його право, як власника. Так, ч.3 ст. 331 ЦК України вказує, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Дана позовна заява надійшла до суду 21.11.2018 року та ухвалою від 21.11.2018 відкрито спрощене позовне провадження та призначено перше судове засідання на 12.12.2018 року. У зв'язку з неявкою відповідача судове зсідання було відкладено на 17.01.2019 року, а згодом до 25.02.2019 року.. Представник позивача, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, справу просив слухати у його відсутність. Відповідач також надала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала, справу просила слухати у її відсутність. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд встановив. 16.02.2009 року відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна №03033/80-1 та акту про проведення прилюдних торгів з продажу арештованого майна від 26.02.2009 року, [PERSON] придбав на прилюдних торгах з реалізації арештованого майна незавершене будівництво адміністративної будівлі загальною площею 1452,60 кв.м. в с. Війтівка Бершадського району Вінницької області по вул. Івана Прокоповича (бувша Якіра), №1. У 2017 році було виготовлено технічний паспорт на вищевказаний об'єкт незавершеного будівництва. Однак, постановою нотаріуса від 24.04.2018 року видачі свідоцтва про придбання арештованого майна з прилюдних торгів було відмовлено у звязку з відсутністю реєстрації права власності на незавершене будівництво. Ч.3 ст. 331 ЦК України вказує, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З урахуванням викладеного, суд вважає протиправною відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, оскільки чинним законодавством не встановлено реєстрації права власності на незавершене будівництво, однак наявна можливість набуття на нього право власності за договором, яким фактично є протокол придбання майна. Отже, суд вважає, що у даному випадку порушено право позивача на визнання за ним права на придбаний об'єкт незавершеного будівництва, а тому порушене право підлягає захисту.

Outcome: approved