Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Представник позивачів, [PERSON], звернулась до суду із позовом до відповідачки з вимогою вселити [PERSON] та [PERSON], а також визначити порядок користування квартирою, посилаючись на те, що позивачам на праві власності належить 2/3 частки (по 1/3 частки кожній) квартири [ADDRESS] (Комсомольському) в місті Маріуполі, яка складається з трьох кімнат загальною площею 57,3 кв. м., а житловою площею - 39,8 кв. м. Також співвласником 1/3 частки спірної квартири є [PERSON] Однак у співвласників кв. 142 по бул. Морському (Комсомольському) 46 виникли суперечки з приводу користування таким майном, що унеможливило спільне мешкання сторін у такій квартирі. Так відповідачка позбавила права на проживання у спірній квартирі [PERSON] із її малолітньою дитиною, без згоди позивачки, у зв'язку з чим вони вимушені винаймати собі житло, витрачаючи кошти на його оренду та на утримання. Оскільки кожній стороні не може бути виділено відокремлену частину спірної квартири з самостійним входом, то необхідно встановити співвласникам порядок користування таким майном з виділенням їм конкретних житлових приміщень. На підставі цього зазначала, що в кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі можна визначити порядок користування таким житлом наступним чином. За позивачами з урахуванням тримісячної дитини [PERSON] необхідно закріпити у користуванні кімнати жилими площами 17,1 та 12,4 кв. м. відповідно, а відповідачці виділити у користування кімнату житловою площею 10,3 кв. м., та залишити в спільному користуванні сторін кухню, вбиральню, коридор та вбудовану шафу. При цьому в такому випадку порядок користування спірним житлом між його співвласниками не обмежує їх права власності та не порушить житлових умов відповідача, а також відповідає фактично\-му користуванню спірною квартирою. На підставі наведеного просила суд встановити порядок користування кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі шляхом надання у користування [PERSON] кімнату 3 житловою площею 12,4 кв. м., [PERSON] кімнату 2 житловою площею 17,1 кв. м., залишивши [PERSON] - кімнату 1 житловою площею 10,3 кв. м., зобовязавши її усунути перешкоди в користуванні позивачами такою квартирою шляхом їх вселення, в тому числі в нежилі приміщення спірної квартири: коридор, вбиральню, вбудовану шафу та кухню. [PERSON] в суді, підтримуючи заявлені нею вимоги, вказувала, що у неї семимісячна донька, з якою вона змушена мешкати в орендованій квартирі, маючи у власності житлове приміщення по бул. Морському 46 кв. 142 в м. Маріуполі, звідки її вигнали разом із малолітньою дитиною. Заважувала, що у теперішній час у спірному житловому приміщенні мешкає її біологічний батько [PERSON] разом із відповідачко, яка приходиться йому матірю. При цьому у спірній квартирі [PERSON] не прописаний, однак там незаконно мешкає разом із його цивільною дружиною та її дитиною. Оскільки із [PERSON] виникають постійні конфлікти, то вона не може ризикувати здоровям своєї дитини, мешкаючи у кв. 142 по бул. Морському 46 в м. Маріуполі. Зазначала, що фактично у спірній квартирі зареєстровані крім сторін також її донька, [PERSON], а також [PERSON] із сином, яка приходиться їй сестрою та донькою [PERSON], донькою якої також є [PERSON] Через конфліктність відносин між нею та відповідачкою із її сином, [PERSON], вона протягом останніх 2-3 років змушена мешкати у орендованих квартирах, де зараз мешкає із немовлям. Вона при цьому у спірному житловому приміщені має свої речі, інколи туди навідується, щоб прибратись. Додавала, що у неї маються ключі від спірного житлового приміщення, де також маються придбані нею особисто речі, меблі, техніка та дитячі іграшки. Додавала, що вона навіть робила ремонт у своїй кімнаті, що займала, тобто у спальній кімнаті із лоджією. У теперішній час її кімнату займає [PERSON] Вказувала, що вона зверталась неодноразово на неправомірні дії [PERSON] до поліції. При цьому вона є одинокою матірю, не працює, тому має обмежений бюджет, оскільки їй допомагає її мати, [PERSON] Це змушує позивачку сплачувати та нести витрати на орендовану квартиру, витрачати кошти на сплату комунальних платежів, половину яких вона також сплачує за кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, а іншу половину сплачує відповідачка. При цьому [PERSON] сплачує лише за себе за газ, а вона сплачує разом із [PERSON] за інших прописаних членів родини. Додавала, що між мешканцями кв. 142 по бул. Морському 46 в м. Маріуполі була досягнута усна домовленість, за якою вона мешкає із дитиною у більшій спальній кімнаті, що із лоджією, її мати та сестра, [PERSON], із дитиною мешкають у зальній кімнаті, а [PERSON] мешкає у меншій спальній кімнаті. Тому такий варіант порядку користування кв. 142 по бул. Морському 46 в м. Маріуполі відповідає досягнутим між сторонами домовленостям. При цьому вона не має іншого житлового приміщення для проживання, а [PERSON] із сином фактично мешкають по вул. Лозовій 6 із [PERSON], чоловіком [PERSON] Не заперечувала при цьому, що її мати, співпозивачка, фактично не мешкає в м. Маріуполі, бо постійно перебуває на заробітках за межами країни, тому зрідка приїздить до м. Маріуполя, де мешкає через наявний спір у подруги. Просила задовольнити позов повністю. В судове засідання позивачка, [PERSON], не зявилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивачів, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні повністю підтримала доводи, у викладеній нею позовній заяві [PERSON] та [PERSON] Додавала, що протиправність дій з боку [PERSON] та [PERSON] по відношенню до позивачів триває, тому просила суд задовольнити позов, бо таким чином будить дотримані права позивачів та не порушені інтереси [PERSON] Просила суд задовольнити позов згідно із сталого порядку користування таким спірним житлом співвласниками на підставі їх усної домовленості між собою. Відповідач, [PERSON], у судове засідання не зявилась надавши суду заяву з проханням вирішити справу за її відсутністю у присутності її представника, [PERSON] При цьому не погоджуючись з вимогами позивачів, просила суд у задоволені предявленого до неї позову відмовити. Представник відповідачки, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], заперечуючи проти задоволення позову, вказувала, що [PERSON] постійно мешкає по бул. Морському 46 кв. 142 в м. Маріуполі. Оскільки [PERSON] її син, то вона дозволила йому разом з його дружиною [PERSON] мешкати разом із нею у вказаній квартирі. Через деякий час народились доньки [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Зазначала, що позивачів та [PERSON] разом із їх малолітніми дітьми було прописано у спірній квартирі, де на тепер зареєстрованими є 4 повнолітні особи та 2 неповнолітні особи. Також у кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі мешкає [PERSON], як член родини власників житла, зі згоди в тому числі [PERSON], з яким однак постійно виникають суперечки у відповідачки щодо його проживання у цьому житловому приміщенні, та якого намагались неодноразово виселити звідти. Зауважувала, що [PERSON] сплачує половину витрат за комунальні послуги, хоча їй належить офіційно 1/3 частка спірного житла. Зауважувала, що [PERSON] не виганяла зі спірного житла позивачів, ключів не забирала та жодних перешкод їм не чинила. Натомість позивачі мають вільний доступ до кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, куди також часто приходять [PERSON] зі своїм сином та ночує. Зазначала, що за нормою житлової площі на одну людину повинно припадати 13,65 кв. м., а фактично з огляду на кількість прописаних членів родини на кожного мешканця спірної квартири припадає по 6,63 кв. м., що не відповідає необхідному мінімуму. Зазначала, що згоди на спільне користування житлом у сторін немає, зважала на літній вік відповідачки, на не визначеність за предявленим позовом, де буде мешкати [PERSON] разом зі своїм сином, а також де мешкатиме малолітня донька [PERSON], що свідчить про порушення їх прав, бо право користування спірним житлом вони не позбавлені. Додавала, що у позовних вимогах [PERSON] просить визначити їй у користування в кв. 142 буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі кімнату № 3, а [PERSON] кімнату № 2 відповідно. Однак за технічною документацією на спірну квартиру кімната № 3 є вбиральнею, а кімната № 2 це коридор, які за законом повинні залишатись у спільному користуванні співвласників. Також зазначала, що у матеріалах справи маються два технічні паспорти на кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, у яких зазначені різні площі приміщень спірної квартири, що не дає змогу визначитись про їх дійсну площу. Таким чином через відсутність підстав для задоволення позову просила суд повністю відмовити у заявлених вимогах позивачів. [PERSON], яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах малолітнього [PERSON], вказувала, що вона є донькою [PERSON] Зазначала, що вона з 2007 року не мешкає в кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, бо мешкає постійно зі своїм чоловіком та разом із сином, [PERSON], по вул. Лозовій 6 в м. Маріуполі. Додавала, що вона навідується до спірного житла лише, коли її мати там перебуває, бо там знаходитись неможливо через постійні сварки членів родини із [PERSON], який із усіма конфліктує, ламає меблі та бє посуд. Вона із сином прописалась до кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі за домовленістю із [PERSON] та [PERSON] При цьому вони домовлялись, що вона із сином не будуть там фактично мешкати. Натомість домовленість була такою, що в разі чого вона із сином буде мати змогу мешкати разом зі своєю матірю, [PERSON] саме в зальній кімнаті такої квартири. Так фактично, коли вона із сином залишаються переночувати там, то мешкають саме у зальній кімнаті разом із [PERSON] При цьому [PERSON] разом із своєю донькою повинна мешкати в спальній кімнаті, яка має вихід на лоджію, а [PERSON] в меншій ізольованій спальній кімнаті. Додавала, що [PERSON] фактично постійно мешкає у спальні площею 10,3 кв. м. Однак [PERSON] не дає можливості проживати в такому житлі ані [PERSON], ані [PERSON] Також страждає від дій [PERSON] і його мати, відповідачка. Вказувала, що фактично лоджія завалена різними деталями та приладдям [PERSON] Зазначала, що вона дає гроші, щоб за неї сплачували частину комунальних платежів за спірне житлове приміщення. Погоджувалась із вимогами позивачів, вважаючи, що за нею із сином зберігається право на користування кв. 142 по бул. Морському 46 в м. Маріуполі. Представник Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], просила суд ухвалити рішення із максимальним врахуванням інтересів малолітніх осіб, [PERSON] та [PERSON], зареєстрованих у кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі. При цьому не заперечувала проти задоволення вимоги позивачів щодо визначення порядку користування кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, вважаючи, що у такому випадку дотримуються права малолітніх дітей. Вимоги щодо вселення та усунення перешкод позивачам у користуванні зазначеним житлом залишала на розсуд суду. Суд, вислухавши учасників процесу, які зявились, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 155 Житлового кодексу УРСР (далі за текстом рішення - ЖК) жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, якщо квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вказано, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. За Правовою позицією Верховного Суду України, що міститься у постанові від 3 квітня 2013 року по справі № 6-12цс13, вбачається, що аналізуючи ст. 358 ЦК виходить, що ця норма регулює порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі. При встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в кв. 142 по бульвару Морському (Комсомольському) 46 в м. Маріуполі, що вбачається з копій паспортів позивачів (а. с. 4, 5). При цьому з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/3 частки кожна трикімнатної квартири [ADDRESS] (загальна площа 57,3 кв. м., житлова площа 39,8 кв. м.), що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13 червня 2016 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського БТІ від 3 вересня 2009 року, договором купівлі-продажу від 2 червня 2009 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 729 (а. с. 7, 11, 12-14). В той же час суд встановив, що [PERSON] є власником 1/3 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] (загальна площа 57,3 кв. м., житлова площа 39,8 кв. м.), що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13 червня 2016 року та свідоцтвом про право власності на житло від 3 квітня 2009 року на підставі наказу від 3 квітня 2009 року № 45113/н, зареєстрованого в Маріупольському БТІ від 23 квітня 2009 року (а. с. 6, 11). Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що позивачі по справі та відповідачка є фактичними співвласниками по 1/3 частки кожний трикімнатної квартири [ADDRESS], тому вони мають право вільно розпоряджатися належною їм власністю на рівних правах. Згідно із технічною характеристикою на кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, що вбачається з копії інвентаризаційної справи та технічного паспорту БТІ м. Маріуполя від 2009 року на вказане нерухоме майно, така квартира складається з трьох житлових кімнат, двох ізольованих площами 12,4 кв. м. та 10,3 кв. м., а також однієї житлової кімнати прохідної площею 17,1 кв. м. Крім цього кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі складається з таких нежитлових приміщень: кухня, коридор, ванна кімната, вбиральня, лоджія та вбудована шафа (а. с. 8-10). З урахуванням переліченого суд дійшов того, що позивачі, маючи право спільної часткової власності на кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, обґрунтовано звернулись до суду із вимогою щодо визначення порядку користування вказаним нерухомим майном, зважаючи на відсутність обопільної згоди між співвласниками такого житла на визначення порядку користування ним. Витрати [PERSON] по утриманню кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі підтверджуються копіями квитанцій за січень 2014 року та січень 2015 року, а також витрати [PERSON] на оплату за спожитий газ підтверджуються копіями квитанцій за листопада 2016 року та грудень 2016 року (а. с. 33, 50). На підставі долученої до справи представником відповідачки довідки з місця проживання від 30 січня 2017 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована по бул. Морському 46 кв. 142 в м. Маріуполі, разом із якою зареєстровані члени родини: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а. с. 30). З копії особового рахунку № 1018142, наданого 21 серпня 2013 року ЖКП «Азовжитлокомплекс», вбачається, що у трикімнатній квартирі 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі зареєстровані з 27 січня 1972 року наймач - [PERSON], 1940 р. н., з 24 листопада 2009 року [PERSON] (невістка наймача), [PERSON] (онучка наймача), з 8 грудня 2009 року [PERSON] (донька [PERSON] М.), [PERSON], 2009 р. н. (онук [PERSON] М.) (а. с. 31). Також з копії особового рахунку № 1018142, наданого вже 30 січня 2017 року ЖКП «Азовжитлокомплекс», вбачається, що у трикімнатній квартирі 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі зареєстровані з 27 січня 1972 року наймач - [PERSON], 1940 р. н., з 24 листопада 2009 року - [PERSON] (невістка наймача), [PERSON] (онучка наймача), з 8 грудня 2009 року - [PERSON], [PERSON], 2009 р. н., а також з 28 липня 2016 року [PERSON] (правнучка наймача) (а. с. 32). За свідоцтвом про народження, виданим 14 липня 2016 року Орджонікідзевським районним у місті Маріуполі відділом РАЦС ГТУ юстиції у Донецькій області, актовий запис № 587, вбачається, що матірю [PERSON], яка народилась 6 липня 2016 року, є [PERSON] (а. с. 21). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 23 листопада 2009 року Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1105, вбачається, що матірю [PERSON], [INFO], є [PERSON] (а. с. 49). В судовому засіданні [PERSON] визнавала, що [PERSON] є її біологічним батьком, однак офіційно за документами не є таким. Наявність конфліктної ситуації в родині сторін підтверджується копією постанови Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 22 серпня 2014 року, яка набула чинності, за якою [PERSON], як батька [PERSON], через застосування ним відносно останньої психологічного насильства у сімї, за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП було притягнуто до відповідальності до стягнення у вигляді штрафу в сумі 85 грн. (а. с. 44). Свідок [PERSON] вказувала, що вона є донькою [PERSON] та сестрою [PERSON], а [PERSON] приходиться їй племінницею. Вказувала, що у подружжя [PERSON] та [PERSON] була своя квартира, яку вони продати. Тому згодом [PERSON] погодилась їх прийняти до себе у кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі та вселити разом із малолітніми [PERSON] та [PERSON] З часом [PERSON] викупила 1/3 частку спірної квартири, однак оформила [PERSON] на позивачів право власності саме на 2/3 частки такої квартири, бо [PERSON], її племінниця. Стверджувала, що [PERSON] не виганяла жодного разу позивачів зі спірного житла, також кодна з позивачок мають ключі від такої квартири. Вказувала, що домовленість була при вселенні до кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі така, що [PERSON] разом із [PERSON] будуть мешкати із дітьми у двох більших житлових кімнатах, а відповідачка у меншій спальні. Тому [PERSON] досі там мешкає зі згоди позивачів. Не заперечувала при цьому, що у позивачів із [PERSON] існує конфлікт. Крім цього [PERSON] досі сплачує 1/2 частку витрат на утримання такої квартири, а іншу 1/2 частку сплачують інші прописані члени родини. Свідок [PERSON] вказувала, що вона є головою ОСББ, що обслуговує буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі. У неї склались дружні відносини із [PERSON], яка мешкає багато років у кв. 142 такого будинку. Визнавала, що за вказаною адресою також мешкає син [PERSON], [PERSON] Зазначала, що до такого житла також навідуються обидві позивачки, [PERSON] та їх неповнолітні діти. При цьому стверджувала, що [PERSON] мешкає у меншій спальній кімнаті такої квартири, яку при цьому може охарактеризувати лише з позитивного боку. Свідок [PERSON] вказувала, що вона з 1996 року знайома із [PERSON], з якою працювала до 2009 року. Вказувала, що [PERSON] мешкала із [PERSON] та двома малолітніми доньками. При цьому фактичні шлюбні відносини у нею із [PERSON] були припинені десь у 2000 році. Додавала, що останні три роки [PERSON] майже відсутня в м. Маріуполі, бо працює за межами країни. Знає зі слів [PERSON], що у позивачки постійні конфлікти із [PERSON] за місцем їх мешкання, тобто у кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі. Через це [PERSON] неодноразово приїздила до неї ночувати. Не заперечувала, що десь з 2000 року [PERSON] мешкала у спірній квартирі без реєстрації. Зазначала, що їй також відомо зі слів позивачки про конфлікт [PERSON] із [PERSON] через те, що відповідачка захищає свого сина, [PERSON] При цьому вона була очевидцем подій серпня 2014 року, коли була сімейна сварка між [PERSON] та [PERSON], коли вона навіть приїздила до спірного житла. За ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На підставі ч. 2 ст. 156 ЖК за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК. За ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Суд натомість зауважує, що за ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Таким чином з переліченого вбачається, що члени родини сторін у справі, які проживають у кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а саме: шляхом реєстрації місця проживання у такому житловому приміщені відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання особи. З переліченого вбачається, що оскільки [PERSON] офіційно не є членом родини [PERSON] та [PERSON], не отримував згоди від сторін у справі на реєстрацію за спірною адресою, щодо якого навпаки виникають конфлікти з приводу його виселення, а також оскільки він зберігає за собою право на користування житлом за іншим місцем проживання, де він зареєстрований, то [PERSON] не є таким, що має право на користування кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі. Також суд зазначає, що житлове приміщення (будинок, квартира або кімната), яке члени родини сторін у справі мають право займати, визначається саме співвласниками кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі. З урахуванням наведеного суд зауважує, що при реєстрації місця проживання [PERSON] та її сина була згода усіх співвласників спірного житлового приміщення, за якою [PERSON] та її син, [PERSON], мають право на користування житловою кімнатою площею 17,1 кв. м. разом із співвласником [PERSON], матірю [PERSON] При цьому у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] фактично займала житлову кімнату площею 10,3 кв. м., яку вона продовжує займати досі, про що сторони раніше дійшли згоди внаслідок усної домовленості. Також при набутті права власності на кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі [PERSON] мала право на користування саме житловою кімнатою площею 12,4 кв. м., що сторони по справі не заперечували. Згідно із ч. 3 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. При цьому за ч. 4 ст. 156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК. На підставі ст. 162 ЖК плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Суд на підставі цього зауважує, що питання проведення утримання кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі за наявним позовом не вирішується судом, тому даний спір не стосується витрат на сплату комунальних платежів членами родини сторін, а питання сплати витрат на утримання кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі повинно вирішуватись між співвласниками такої квартири та членами їх родини згідно із законом. При цьому суд зазначає, що до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ЖК, що визначає житлову площу, яка повинна приходитись на одну особу, або необхідність при визначенні порядку користування житлом визначити наймачу та членам його родини обовязково ізольовані житлові приміщення для проживання, оскільки у даному випадку в першу чергу застосуванню підлягають норми ЦК України, які регулюють питання права власності, тому положення ЖК, які регулюють питання користування житловим приміщенням, застосуванню підлягають лише додатково за аналогією, якщо не суперечать нормам ЦК України, бо право користування є лише однією з однак права власності на спірну квартиру, яку в свою чергу мають у власності сторони по справі. Також суд зауважує, що питання реєстрації членів родини власника житла є виключним повноваженням самого власника, тому за його волею він вправі зареєструвати у такому житловому приміщенні стільки членів родини, скільки бажає без обмеження розміром житлової площі такого приміщення. Суд зауважує, що фактично у спірній квартирі із зареєстрованих членів родини сторін мешкає лише [PERSON], де також без реєстрації проживає її син, [PERSON], який саме порушує права позивачів на користування належним їм нерухомим майном. Таким чином, оскільки між сторонами немає згоди щодо порушеного перед судом питання, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню шляхом визначення порядку користування між сторонами по справі кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, як співвласниками такої квартири. При цьому суд враховує спорідненість позивачів між собою, оскільки [PERSON] є матірю [PERSON], а [PERSON] є матірю [PERSON] та [PERSON]; перебування на утриманні у [PERSON] немовля, [PERSON]; відсутність права користування кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі у [PERSON]; відокремленістю житлової кімнати площею 10,3 кв. м. від інших житлових кімнат такої квартири; а також наявністю досягнутої раніше усної домовленості сторін щодо порядку користування таким житлом. Суд зауважує, що незважаючи на те, що у своїх вимогах [PERSON] просила визначити їй кімнату площею 12,4 кв. м., а [PERSON] кімнату площею 17,1 кв. м., суд вважає, що позивачці [PERSON] необхідно визначити житлову кімнату площею саме 17,1 кв. м., а позивачці [PERSON] житлову кімнату площею саме 12,4 кв. м., бо у судовому засіданні проти цього не заперечувала позивачка [PERSON], представник [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] Крім цього суд у судовому засіданні встановив, що між сторонами по справі існує спір щодо визначення порядку користування кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, а під час розгляду такої справи було встановлено наявність усної домовленості між співвласниками квартири щодо користування житловими кімнатами у ній, яка існувала з моменту набуття права власності позивачів на таке нерухоме майно та на підставі подальшого вселення у житло [PERSON] та її сина. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що позивачі просять надати їм у користування приміщення, які за технічним паспортом є нежитловими, бо у судовому засіданні було достеменно встановлено, що [PERSON] бажає собі у користування визначити житлову кімнату площею саме 17,1 кв. м., де зберігатиметься право на користування у [PERSON] та малолітнього [PERSON], а [PERSON] відповідно бажає у користування собі визначити житлову кімнату площею 12,4 кв. м., де зберігатиме право на її користування малолітня донька [PERSON] Також суд не приймає до уваги посилання адвоката [PERSON] на те, що маються два технічні паспорти на спірну квартиру, бо застосуванню до наявного спору піддягає технічний паспорт, оформлений на кв. 142 в буд .46 по бул. Морському в м. Маріуполі представниками Маріупольського БТІ саме 25 березня 2009 року, тобто останній за часом. На підставі встановлених обставин справи суд вважає можливим визначити між сторонами порядок користування спірної квартирою шляхом надання у користування [PERSON] кімнату житловою площею 17,1 кв. м., де за згодою співвласників також має право на користування [PERSON] та малолітній [PERSON]; [PERSON] кімнату житловою площею 12,4 кв. м., де за згодою співвласників також має право на користування малолітня [PERSON]; а [PERSON] залишити у користуванні кімнату житловою площею 10,3 кв. м. Натомість суд вважає за доцільне залишити вбудовану шафу та інші приміщення у кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі у спільному користуванні сторін, співвласників такого житла, а саме: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню та лоджію. При цьому суд враховує, що при такому варіанті визначення порядку користування співвласниками спірного житла будуть дотримані інтереси малолітніх членів родини сторін, а також не будуть порушені права [PERSON], яка фактично мешкає по вул. Лозовій 6 в м. Маріуполі та не заперечувала проти визначення такого порядку користування. Однак при вирішення зазначеного спору суд дійшов висновку, що позивачі не довели, що [PERSON] чинить перешкоди їм у користуванні та розпорядженні належним нерухомим майном, бо ключі від такого житлового приміщення у позивачів маються, [PERSON] не позбавляла можливості мешкати позивачів у кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі та конфлікт у співвласників такого житла виник саме з [PERSON] Таким чином оскільки у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] та позивачі не дійшли згоди саме з приводу визначення порядку користування кв. 142 в буд. 46 по бул. Морському в м. Маріуполі, то вимоги про зобовязання вселити [PERSON] та [PERSON] у таку квартиру, як необґрунтовані задоволенню також не підлягають. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню витрати по сплаті позивачами судового збору відповідно до частки задоволених судом вимог в сумі 320 грн. на користь [PERSON] та [PERSON]

Outcome: partial