Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Прокурор Макарівського району Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області (далі - Копилівська сільська рада) звернувся до суду із позовом до [PERSON], (далі - відповідач), Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-Панком» (ТОВ «Інтер-Панком»), в якому просив визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий [PERSON], серії [NUMBER] від 21.05.2007 року щодо земельної ділянки площею 0,157 га для будівництва та обслуговування житлового будинку з кадастровим номером [NUMBER]; визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ТОВ «Інтер-Панком» серії [NUMBER] від 11.11.2008 року щодо земельної ділянки площею 0,157 га для будівництва та обслуговування житлового будинку з кадастровим номером [NUMBER]; витребувати з володіння ТОВ «Інтер-Панком» на користь держави в особі Копилівської сільської ради спірну земельну ділянку. В обґрунтування позову прокурор вказав, що в порушення вимог законодавства рішенням Копилівської сільської ради від 27.04.2007 року за №058-07-5, яке вказано як підстава видачі державного акту на право власності на земельну ділянку відповідача, питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки а також передача її у власність відповідачу - не вирішувалося. Крім того, в порушення ст. 118 ЗК України (в редакції закону станом на момент виникнення спірних правовідносин від 13.01.2007 року) під час відведення земельної ділянки у власність Відповідачу розроблялася технічна документація, яка природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини - не погоджувалася. Відповідно до інформації Копилівської сільської ради від 13.10.2014 року за №158 протягом 2005-2009 року відповідач до сільської ради із заявами щодо відведення земельних ділянок у власність не зверталася. Таким чином, прокурор вважає, що державний акт на ім'я відповідача є недійсний, як виданий без відповідної правової підстави. Також прокурор вказав, що відповідно до ст. 228 ЦК України правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. вважається таким, що порушує публічний порядок, та є нікчемним, а тому договір купівлі-продажу від 17.07.2008 року за №3293, який є підставою видачі державного акту ТОВ «Інтер-Панком» є нікчемним, і як наслідок недійсним є державний акт на право власності на землю, виданий на підставі цього договору. Крім того, прокурор вказав, що відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України , власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, а тому спірну земельну ділянку слід витребувати на користь держави від ТОВ «Інтер-Панком». В судовому засіданні прокурор вимоги за позовом підтримав, просив його задовольнити із вказаних у позовній заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив у його задоволенні відмовити повністю. В обґрунтування заперечень проти позову, представник вказав, що прокурором не надано доказів того, що розроблена технічна документація не погоджувалась природоохоронними і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини. Також прокурор не надає доказів того, що відповідно до інформації Копилівської сільської ради від 13.10.2014 року за №158 протягом 2005-2009 року відповідачем до сільської ради із заявами щодо відведення земельних ділянок у власність не зверталися, оскільки не надано копії журналу відповідних заяв Копилівської сільської ради протягом 2005-2009 року. Крім того, представник відповідача зазначає, що договір купівлі-продажу від 17.07.2008 року за №3293 не є нікчемним. Так, без встановлення судом недійсності (невідповідності вимогам закону) правочину, як правової підстави придбання громадянином земельної ділянки, визнання недійсним державного акту, виданого на підставі цього правочину, в даному випадку є необгрунтованим. Такі висновки відповідають приписам щодо презумпції правомірності правочину, встановленим ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, такий висновок узгоджується із положеннями ч. 3 ст.152 ЗК України, якою передбачено, що захист порушених прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом заявления позову про визнання угоди недійсною. Укладений між відповідачами договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки не є таким, що порушує публічний порядок, оскільки укладений між приватними особами і його предметом є майно, що перебуває у приватній власності, за таких обставин, з огляду на те, що [PERSON], набула права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2008 р., який не визнано судом недійсним і він не є нікчемним (його недійсність не встановлена законом), а також, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, відповідач вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, виданого ТОВ «Інтер-Панком», на підставі вказаного договору. Також представник вказав, що державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], виданий на підставі рішення Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області від 27 квітня 2007 року №58-07-V, що прямо зазначено в державному акті, а тому вказана особа набула права власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення сільської ради, яке не визнано судом недійсним та не скасоване, відповідно відсутні підстави для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] Зважаючи на викладене, а саме те, що рішення Копилівської селищної ради наразі є чинним, договір купівлі-продажу ніким не скасовано, і не є нікчемним, всі позовні вимоги в цій справі не є обґрунтованими і законними та не підлягають задоволенню. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі рішення Копилівської сільської ради від 27.04.2007 року за №058-07-5 [PERSON], отримала державний акт на право власності на землю серії [NUMBER] від 21.05.2007 року на земельну ділянку площею 0,157 га для будівництва та обслуговування житлового будинку з кадастровим номером [NUMBER]. Згідно висновку експерта про ринкову вартість - вартість земельної ділянки становить 142320 грн. Як встановлено судом, рішенням Копилівської сільської ради від 27.04.2007 року за №058-07-5 питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки відповідачу не вирішувалося. Вказаним рішенням вирішувалося питання затвердження технічної документації із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки ПП «Алегрі», про що свідчить копія цього рішення, що у матеріалах справи (а.с. 14). Як вбачається із технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON], ця документація природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами не погоджувалася. Крім того, у вказаній технічній документації міститься рішення Копилівської сільської ради про надання дозволу [PERSON], на виготовлення технічної документації із землеустрою, яке не містить ні номеру ні дати. Відповідно до інформації Копилівської сільської ради від 13.10.2014 року за №158 протягом 2005-2009 року [PERSON], до сільської ради із заявами щодо відведення земельних ділянок у власність не зверталася. Вказані обставини не спростовані відповідачами. Судом також встановлено, що 17.07.2008 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON], відчужила право власності ТОВ «Інтер-Панком». Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петровою С.М., та зареєстровано у реєстрі за № 3293. На підставі вказаного договору ТОВ «Інтер-Панком» 11.11.2008 року отримало державний акт серії [NUMBER] на вказану земельну ділянку. З витягів з ЄРДР вбачається, що [PERSON], повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України за фактом зловживання службовим становищем при виділенні згідно рішення сесії №58 від 27.04.2007 року земельної ділянки площею 0,157 га [PERSON], що спричинило державним інтересам тяжкі наслідки. Інформація внесена в ЄРДР 10.12.2004 року за №42014110210000040. Згідно з ст. 12 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальних громад належить до повноважень сільських, селищних, міських рад та здійснюється до вимог цього Кодексу. Як зазначено у ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 118 ЗК України (в редакції закону станом на момент виникнення спірних правовідносин від 13.01.2007 року) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної. Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно- епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. У відповідності до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключеної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься питання регулювання земельних відносин. Таким чином, оскільки судом встановлено, що рішення сільської ради про передачу у власність [PERSON], спірної земельної ділянки не ухвалювалося, суд приходить до висновку, що державний акт на право власності на земельну ділянку був їй виданий без відповідної правової підстави, а тому підлягає визнанню недійсним. Як вказано у ст. 228 ЦК України, правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, вважається таким, що порушує публічний порядок, та є нікчемним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Зважаючи на те, що рішення сільської ради, як підстава передачі у власність земельної ділянки у даному випадку не ухвалювалося, державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], визнається судом недійсним, тобто таким, який не створює правових наслідків з моменту його видачі, відповідач [PERSON], розпорядилася земельною ділянкою, яка їй не належала, а тому суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 17.07.2008 року за №3293 є нікчемним відповідно до ст. 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок. Водночас, підлягає визнанню недійсним і державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ТОВ «Інтер-Панком» на підставі вказаного договору. Щодо вимог прокурора про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, слід зазначити, що вказаний спосіб захисту порушеного права є належним з огляду на нижченаведене. Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно ст. 16 ЦК України, можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним а також інші способи, що встановлені договором або законом, наприклад, витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Наслідки недійсності правочинів встановлені ст. 216 ЦК України. Так недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд також може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано судом недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція зазначена у п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де зазначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. А згідно п.22 цієї постанови, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Верховний Суд України у своїй Постанові від 07.11.2012 р., у справі № 6-107цс12 вказує, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У вказаній постанові також підкреслено, що при встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Тобто основним питанням при виборі із вказаних способів захисту порушених прав в даному випадку є факт перебування позивача з відповідачем у договірних відносинах. Оскільки позивач з відповідачами не перебував у договірних відносинах, відповідно суд визнає належним способом захисту порушеного права як віндикацію. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача тощо). Незаконними володільцями в розумінні ст. 387 ЦК України вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Щодо питання законності володіння відповідачем спірною земельною ділянкою слід зазначити наступне. Як було встановлено судом, рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки [PERSON], сільська рада не ухвалювала, а тому [PERSON], незаконно заволоділа вказаною земельною ділянкою, як і в подальшому відчужила її на користь товариства. Враховуючи викладене, ТОВ «Інтер-Панком» є незаконним володільцем спірної ділянки в розумінні ст.387 ЦК України, оскільки набуло майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Суд визнає, що ТОВ «Інтер-Панком» відплатно, у встановленому порядку, придбало спірну земельну ділянку, а тому є добросовісним її набувачем. Однак, оскільки вказана земельна ділянка вибула із власності позивача поза його волею, без ухвалення рішення сільської ради, вказана земельна ділянка може бути витребувана і у добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, а тому позовні вимоги прокурора в цій частині підлягають задоволенню. Суд зазначає, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою як для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, так і підставою для скасування попередньої реєстрації права власності на таке майно. Відповідно до ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати у разі задоволення позовних вимог прокурора підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах з кожного у дохід держави у сумі 1423,20 грн., судового збору.

Outcome: approved