Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Прокурор в інтересах Комунального закладу «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди завданої внаслідок злочину. На обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що 22 червня 2018 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років. Умисними діями відповідача потерпілій [PERSON] заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, з якими [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні в КЗ «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» ДМР з 19 вересня 2017 року по 29 вересня 2017 року. Відповідно до розрахунку витрат, проведеного бухгалтерією КЗ «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» ДМР, на лікування [PERSON] закладом охорони здоров`я витрачено бюджетні кошти за 11 ліжко-дня в сумі 4035 грн. 57 коп., а вартість одного ліжко-дня потерпілої складає 366 грн. 87 коп. Зазначені витрати відповідачем закладу охорони здоров`я до цього часу в добровільному порядку не відшкодовані. Цивільний позов у даному кримінальному провадженні керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 та КЗ «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» ДМР не пред`являвся, тому просили зазначені кошти стягнути з відповідача. Прокурор, представник позивача, які належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність прокурора та позивача (а.с. 66-68). Відповідач, в судове засідання не з`явивсь у зв`язку з знаходженням в місцях позбавлення волі, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином в порядку передбаченому ч. 7 ст. 130 ЦПК України, через установу виконання покарань (а.с. 64, 65). Відзиву або письмових пояснень відповідач суду не надав. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку спрощеного провадження, оскільки, у відповідність до ст. 19 ЦПК України, справа є малозначною. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до вироку Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2018 року, який згідно відмітки не набрав законної сили, [PERSON] визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, за фактом спричинення [PERSON] (ім`я та по батькові потерпілого у вироку на зазначено) тілесних ушкоджень (а.с. 23-27). Згідно довідки КЗ «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради» №6/342 від 31 серпня 2018 року [PERSON] знаходилася на лікуванні з 19 вересня 2017 року по 29 вересня 2017 року, за час лікування [PERSON] закладом витрачено бюджетних коштів на суду 4035 грн. 57 коп., що склало 366 грн. 87 коп. на один ліжко-день, заходи представницького характеру, направлені на відшкодування витрачених бюджетних коштів під час лікування [PERSON] закладом не здійснювалися (а.с. 8). Відповідно до ч. 6 с. 82 ЦПК України - вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст. 62 Конституції України - особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Статтею 1206 ЦК України - особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадків завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до зазначеної норми матеріального права, умовою відшкодування витрат на лікування є доведеність, що особа вчинила злочин по відношенню до потерпілого. Разом з тим, з доданого до позову обвинувального вироку вбачається, що даний вирок відносно відповідача не набрав законної сили. Інших належних та допустимих доказів винуватості відповідача суду не надано, що в свою чергу виключає стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілого. Також суд зауважує, що з наданого вироку неможливо встановити повне ім`я та по батькові потерпілої особи, що також позбавляє суд можливості прийти до висновку, що позивач здійснював лікування саме потерпілої особи від злочинних дій відповідача. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову в позові з підстав недоведеності заявлених вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача, а оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного, ст. 62 Конституції України, ст.ст. 1166, 1206 ЦК України,

Outcome: dismissed