Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з вимогами, збільшеними під час розгляду справи, про визнання недійсними рішень Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 207-18-25 від 4 липня 2008 року, в частині надання відповідачеві [PERSON] дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Іванковичі по вул. Валова, 17, та № 343-21-25 від 25.03.2009 року про його затвердження, через їх неприйняття органом місцевого самоврядування та засудження його голови за їх підробку, а також визнання недійсним державного акту на спірну земельну ділянку серії ЯЖ № 667976-85670 від 3 квітня 2009 рок, у звязку з видачею зазначеного правовстановлюючого документу на підставі підроблених документів та визнання право власності на неї за державою. В судовому засіданні представник прокуратури вимоги позову підтримала в повному обсязі. Позивач, в особі голови Іванковичівської сільської ради, у письмовому звернені до суду вимоги позову підтримав. Представник відповідача вимоги позову не визнав, вважаючи, що прокуратура та його довіритель є неналежним сторонами по зазначеній цивільній справі, відповідачем порушень земельного законодавства для отримання у власність земельної ділянки не вчиняв, а тому, правові підстави для задоволення позову відсутні. Суд, вислухавши пояснення представників прокуратури та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та вчинені вони цією особою. Згідно з положеннями вимог ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Як вбачається з положень ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як вбачається з положень ч.1 ст. 116 ЗК України, громадяни набувають права власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Згідно з положеннями ч.ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної сільської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому ст.151 ЗК України. Положення ст. 125 ЗК України зазначають, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до положень ч. 10 ст. 151 ЗК України, після отримання висновків органів, зазначених у частині сьомій цієї статті, про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), та рішення Верховної Ради України (у разі необхідності) відповідний орган місцевого самоврядування, згідно із своїми повноваженнями, у двотижневий строк розглядає матеріали вибору земельної ділянки і приймає рішення про затвердження зазначених матеріалів та надає дозвіл і вимоги на розроблення проекту відведення земельної ділянки або мотивоване рішення про відмову. Згідно з положеннями ч. 10 ст. 118 ЗК України, сільська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У відповідності до положень п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (на далі «Закон»), виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Положеннями ч. 2 ст. 59 Закону зазначено, що рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради. Судом достовірно встановлено, що рішенням № 207-18-25 від 4 липня 2008 року Іванковичівською сільською радою відповідачеві був наданий дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Іванковичі по вул. Валова, 17, а № 343-21-25 від 25 березня 2009 року він був затверджений. На підставі зазначених рішень органу місцевого самоврядування, відповідачеві був виданий державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, площею 0,2423 га, кадастровий № 3221483301:02:006:0098, серії ЯЖ № 667976-856708 від 3 квітня 2009 року. При цьому суд звертає увагу, що в заяві відповідача до Іванковичівської сільської ради за вхідним органу місцевого самоврядування від 3 квітня 2008 року, в порушення вимог ч.6 ст.118 ЗК України, міститься лише вимога про виділення йому земельної ділянки без визначення її орієнтовного розміру та без надання графічних матеріалів, на яких зазначене бажане місце її розташування. 20 жовтня 2011 року вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області голову Іванковичівської сільської ради [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України, за яким, він, будучи службовою особою та достовірно знаючи, що на 18-ої сесії 25 скликання від 4.07.2008 року та 21-ої сесії 25 скликання від 25.03.2009 року Іванковичівською сільською ради питання про надання дозволу на розробку та затвердження проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність відповідачеві не обговорювалися та не вирішувалися, склав та підписав завідомо підроблені вищезазначені рішення органу місцевого самоврядування, а в подальшому на підставі вказаних рішень він же підписав та завірив печаткою сільської ради державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, тобто ним не був дотриманий порядок встановлений положеннями п. 34 ч. 1 ст. 26 та ч. 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме рішення були прийняти без обговорення даних рішень на пленарному засіданні сесії та прийняття його шляхом позитивного голосування більшістю депутатів від складу органу місцевого самоврядування. 12 січня 2012 року зазначений вирок набув чинності після його апеляційного перегляду Апеляційним судом Київської області. Приймаючи по справі рішення суд враховує правові позиції Верховного суду України викладені в постанові від 1 липня 2015 року по цивільній справі № 6-319цс15, за якими державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, а тому, у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Суд також враховує правові позиції Верховного суду України викладені в постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі № 6-92цс13, за якими особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішені питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. З урахуванням зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у з фактичним не прийняттям органом місцевого самоврядування спірних рішень про надання відповідачеві земельної ділянки, а були підроблені її посадової особою, яка за це засудження вироком суду, вони підлягають визнанню недійсними, а рівно як і державний акт про право власності на спірну земельну ділянку. Разом з тим, суд задовольняє позов частково, через відсутність правових підстав для визнання прав власності на спірну земельну ділянку за державою, оскільки в разі скасування відповідного державного акту на земельну ділянку, остання повертається до територіальної громади в межах якої вона перебуває. Суд критично ставиться до заперечень відповідача, оскільки не враховані положення законодавства щодо представництва прокурором інтересів держави в цивільному процесі на час його звернення до суду з зазначеним позовом, а також сучасного земельного законодавства та існуючої судової практики з земельних спорів. Одночасно із вирішенням спору, суд вважає за необхідне скасувати заборону відчуження спірного обєкта нерухомого майна та стягнути з відповідача судовий збір в порядку ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: partial