Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Представник позивача Яременко Т.А . звернулася до суду 26.04.2021 з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №1394797 від 18.10.2019 у розмірі 35 160,00 грн та судові витрати у розмірі 2 270,00 грн. В обґрунтування пред`явлених вимог вказала, що між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] 18.10.2019 укладено кредитний договір №1394797. Згідно до умов договору, позичальник зобов`язується вчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом та виконати інші зобов`язання у повному обсязі у строки та на умовах, передбачених договором. Відповідач не виконала свого обов`язку та припинила повертати наданий їй кредит у строки, передбачені договором, в зв`язку з чим за договором утворилася заборгованість в загальному розмірі 35 160,00 грн, яка складається із суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 10 000,00 грн, суми заборгованості за відсотками 5 400,00 грн, суми заборгованості за пенею 19 760,00 грн. Між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» ТОВ «ФК «ЄАПБ» 08.04.2020 укладено договір факторингу №08042020, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №1394797 від 18.10.2019 у розмірі 35 160,00 грн. Відповідач сповіщалася позивачем, який набув право грошової вимоги, про наявну заборгованість та про необхідність її погашення, однак [PERSON] продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань, чим порушує законні права та інтереси ТОВ «ФК «ЄАПБ». Ухвалою суду від 18.05.2021 позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. У відзиві 04.06.2021 [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача у повному обсязі та виклала свої заперечення щодо позову, де зазначила, що позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів щодо виникнення між позивачем та відповідачем зобов`язальних правовідносин. Кредитний договір №1394797 від 18.10.2019 укладено за допомогою електронного підпису, однак договір, наданий представником позивача не містить аналога її власноручного підпису та ідентифікатора СМС повідомлення з кодом, не надано й заповненого формуляра заяви про прийняття пропозиції укладення договору в електронній формі, що підписується у порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Тобто позивачем не надано належних доказів того, що саме відповідачем було застосовано електронний підпис, який саме підпис було застосовано [PERSON] , а також відсутні докази реєстрації відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача. До позовної заяви представником не надано доказів про зарахування на поточний рахунок відповідача суми позики у розмірі 10 000,00 грн. Розрахунок заборгованості за договором №1394797 від 18.10.2019 не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, оскільки є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог та має інформаційний характер у контексті ціни позову. Позивачем не надано первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та часткового його погашення, тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача, а також суми відсотків, зазначені у розрахунку та довідці, є правильними. Як зазначено у позовній заяві, [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн на строк 30 днів, однак після закінчення терміну кредитування продовжується нарахування процентів, що не відповідає чинному законодавству України. У відзиві на позов відповідачка вказує, що відповідно до умов договору, орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 708,60%. Встановивши 657,00% річних без обґрунтованого розрахунку розміру є несправедливою умовою договору, порушує принцип добросовісності, оскільки призводить до істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін та завдає фінансової шкоди споживачеві. [PERSON] зазначає, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» не повідомив письмово їй всю необхідну інформацію щодо умов договору, скористався тим, що їй об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, чим її було введено в оману при отриманні кредитних послуг. Щодо вимог про стягнення неустойки (штраф, пені), [PERSON] посилається на п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України про застосування строку позовної давності в один рік, оскільки позивачем не надано суду доказів збільшення строку позовної давності, підписаний відповідачем. Наданий позивачем договір факторингу №08042020 від 08.04.2019 не містить жодних відомостей про передачу кредитного договору № 1394797 від 18.10.2019, укладеного між [PERSON] та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Витяг з Реєстру боржників до договору факторингу підписано лише ТОВ «ФК «ЄАПБ», що викликає сумнів у правомірності звернення ТОВ «ФК «ЄАПБ» до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1394797 від 18.10.2019, укладеним між [PERSON] та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Також не надано доказів надсилання позивачем на адресу відповідача повідомлень про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором (а.с. 38-48). У відповіді на відзив від 04.06.2021 представник позивача вказує, що кредитний договір №1394797 від 18.10.2019 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, укладено в електронній формі. Фіксація волі сторін та його змісту здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін, що втілюється в електронному документі. При укладенні кредитного договору в електронному вигляді, шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаному у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», [PERSON] було виконано весь необхідний алгоритм дій, передбачений Розділом 5 Правил надання коштів у позику, що є підтвердженням того, що кредитний договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора - коду, що відповідно до Правил є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису. Без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою «логіна» особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір між [PERSON] та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» не було б укладено. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Договір надається клієнтові у електронному вигляді на офіційному веб-сайті ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» з урахуванням особливостей, визначених індивідуальною частиною. Відповідачкою було вчинено певну сукупність дій, спрямовану на отримання кредиту від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», тобто вона самостійно для себе визначила необхідний обсяг часу для ознайомлення з умовами договору, після чого проявила намір вступити з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» в договірні відносини на умовах, визначених Правилами. Відповідач має право отримати документи у паперовому вигляді шляхом звернення із відповідним запитом, однак [PERSON] даним правом не скористалася. З метою підтвердження видачі на платіжні картки клієнтів онлайн кредитів, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надано лист від 09.04.2020 №7926-ВП, про успішність переказу коштів на картку 18.10.2019 на суму 10 000,00 грн, маска картки [NUMBER] , код авторизації 234750, номер транзакції в системі WayForPay - crediyplus-3711958, що представник позивача вважає належним, допустимим та достатнім доказом для підтвердження перерахунку кредитних коштів на картковий рахунок відповідача у розмірі 10 000,00 грн. До позовної заяви позивачем було долучено докази, які підтверджують відступлення право грошової вимоги від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» до ТОВ «ФК «ЄАПБ», а саме: договір відступлення права вимоги №08042020 від 08.04.2020, витяг з Реєстру боржників від 08.04.2020 до договору відступлення права вимоги, акт прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторінгу №08042020 від 08.04.2020, платіжне доручення від 09.04.2020 №16107. Повний реєстр боржників, який є додатком №1 до договору відступлення права вимоги №0804220 від 08.04.2020, носить в собі зобов`язання про нерозголошення відомостей, що становлять комерційну таємницю та конфіденційну інформацію, в зв`язку з чим у повному обсязі наданий бути не може. На виконання п. 1.3 договору факторингу позивачем надано копію повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором та повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором та включення даних до бази персональних даних, оригінал яких з підписами та печатками надіслано простою кореспонденцією безпосередньо на поштову адресу відповідача. Законодавством України не передбачено обов`язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги, що не позбавляє боржника обов`язку погашення заборгованості. До моменту відступлення права вимоги, а саме до 08.04.2020, за даним кредитним договором заборгованість нараховувалася ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснював жодних нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідача, що відображено у картці обліку, виконаній первісним кредитором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Відповідач, в разі незгоди з розрахунком заборгованості, має право подати суду власний розрахунок або висновок експерта, складений на його замовлення. Представник позивача щодо нарахування процентів за договором зазначає, що відповідач була ознайомлена з усіма запропонованими їй умовами нарахування процентів та погодилася із сумою, наданою позичальником, строком та умовах, при яких буде застосована та чи інша процентна ставка. На виконання п. 1.6 кредитного договору відповідачем було ініційовано продовження строку користування позикою та зміну дати погашення позики, однак в подальшому відповідач припинила виконання зобов`язання за договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість. При формуванні Реєстру боржників за договором факторінгу №08042020 від 08.04.2020, первісним кредитором були помилково розраховані складові заборгованості відповідача за договором №1394797 від 18.10.2019, оскільки не враховано останній платіж відповідача на оплату процентів за договором у розмірі 800,00 грн від 07.04.2020 (а.с. 50-95, 96-127). До розгляду справи по суті, 18.06.2021 представником позивача уточнено позовні вимоги, де він зазначає, що загальна сума заборгованості відповідача не змінилася та складає 35 160,00 грн, однак уточнив складову суми боргу, а саме, що заборгованість у загальному розмірі 35 160,00 грн складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 10 000,00 грн, суми заборгованості за відсотками у розмірі 20 160,00 грн, суми заборгованості за пенею та штрафам у розмірі 5 000,00 грн, яку просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 129-135). Відповідачкою 24.06.2021 подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що позивачем, при зверненні до суду із вказаною позовною заявою пропущено строк позовної давності про стягнення заборгованості за пенею, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, встановлена в один рік, яку вона просить застосувати. Також [PERSON] зазначає, що згідно із наданим розрахунком заборгованості в рахунок погашення боргу було сплачено 4 250,00 грн та 800,00 грн, які враховано в рахунок погашення заборгованості, хоча, відповідно до п. 3.5 Договору, отримані від клієнта гроші мали бути направлені у першу чергу у погашення простроченої до повернення суми позики та прострочених відсотків, у другу - на погашення процентів за користування позикою, у третю - на погашення неустойки та інші платежі (а.с. 147-151). Після отримання уточненої позовної заяви [PERSON] до суду 12.07.2021 подано відзив на неї, в якому вона просить суд не приймати до розгляду уточнену позовну заяву позивача, де він змінив суми складових заборгованості та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених нею раніше у відзиві на позовну заяву (а.с. 153-157). Користуючись своїм правом, представником позивача 21.07.2021 подано відповідь на відзив на уточнену позовну заяву, в якій він зазначив, що саме позивачем не здійснювалося жодних додаткових нарахувань і застосовано жодних штрафних санкцій до відповідача. У формуванні складової заборгованості відповідачки первісним кредитором було допущено технічну помилку, яка потягла за собою технічну помилку при формуванні позовної заяви, при цьому загальна сума боргу не змінилася та складає 35 160,00 грн, яку ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить стягнути із [PERSON] (а.с. 163- 172). Представник позивача правом на участь в судовому засіданні не скористався. У тексті позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву просив проводити розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку СМС повідомлення, направленого відповідачці на номер телефону, зазначеному у відзивах на позовну заяву та у запереченні на відповідь на відзив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Разом з відзивом на позовну заявою відповідачкою у строк, зазначений у ч. 3 ст. 83 ЦПК України, подані клопотання про витребування доказів, в яких вона просить витребувати від ТОВ «ФК «ЄАПБ» документи, що підтверджують отримання нею інформації про умови отримання кредиту та розміру відсоткової ставки відносно кредитного договору №1394797 від 18.10.2021; інформацію, що підтверджує точну дату та час направлення заявки на укладення договору; докази, що підтверджують точну суму заборгованості, сплаченої позивачем на користь відповідача та порядку їх врахування відповідачем; розрахунок точної суми остаточної заборгованості, включаючи суму основної заборгованості, неустойки, відсотків та період їх нарахування. Однак, вказані клопотання в порушення вимог п.п 2, 3, 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України, належним чином не обґрунтовані та не конкретизовані, не вказано підстав, з яких випливає, що ці докази має саме позивач та причини неможливості самостійного отримання цього доказу, у зв`язку з чим ухвалою суду, постановленою на місці, залишені без задоволення. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін у справі, суд приходить до наступного висновку. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Судом встановлено, що 18.10.2019 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] укладено кредитний договір №1394797 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту у електронній формі. Відповідно до умов договору №1394797, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надає позичальнику грошові кошти у сумі 10 000,00 грн (п. 1.1 договору) строком на 30 днів (п. 1.2 договору). Сторони погодили фіксовану ставку за користування позикою, а саме: знижена процентна ставка 1,35% від суми позики за кожен день користування позикою (492,75% річних) у межах строку надання позики, стандартна процентна ставка 1,80% від суми позики за кожен день користування позикою (657,00% річних) (п. 1.3 договору). Загальна вартість позики за заниженою ставкою складає 140,50% від суми позики або 14 050,00 грн та включає в себе проценти за користування позикою 40,50% від суми позики або 4 050,00 грн (п. 1.4 договору) (а.с. 4-5). На підтвердження факту ознайомлення відповідачки з умовами кредитного договору представником позивача додано паспорт споживчого кредиту (а.с. 6-7). Відповідачка підтвердила факт ознайомлення з наведеними умовами отримання кредиту та їх прийняття проставленням власного цифрового підпису. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначає, що позивачем, в порушення Закону України «Про електронну комерцію» надано договір, який не містить аналога її власноручного підпису, ідентифікатора СМС повідомлення з кодом та заповненого формуляра заяви про прийняття пропозиції укладення договору в електронній формі, однак факт укладення кредитного договору між нею та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», не оспорює. Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. При цьому, частиною 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно із ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. При цьому, договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1394797 від 18.10.2019 у вступній частині містить посилання на Правила надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», які містять такі відомості, як спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов`язань; технічні засоби ідентифікації сторони; спосіб зберігання та пред`явлення електронних документів, повідомлень, іншої інформації в електронній формі та умови доступу до них. Приймаючи умови кредитного договору клієнт підтверджує, що він ознайомлений з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Разом з тим, у відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначає, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» не повідомив їй письмово необхідну інформацію про умови договору, скористався тим, що їй об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, чим ввів її в оману при отриманні кредитних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Таким чином, цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін. Свобода договору не є абсолютною (необмеженою), вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору. Правові та організаційні засади споживчого кредитування визначають право споживача перед укладенням договору про споживчий кредит отримати від кредитодавця всю необхідну інформацію щодо умов кредитування. Ця інформація надається кредитодавцем споживачу за спеціальною письмовою чи електронною формою. За умови дотримання такої форми кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит. Підставами для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України в тому числі вимог щодо змісту правочину та волевиявлення його учасника. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Судом встановлено, що укладаючи електронний договір шляхом обміну електронними повідомленнями, відповідачка виконала весь алгоритм дій, зазначений у розділі 5 Правил, спрямований на отримання від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» кредиту, тому суд критично відноситься до тверджень [PERSON] , що зазначений договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1394797 укладений 18.10.2019 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» і відповідачкою, який містить всі істотні умови договору, має суперечливі та дискримінаційні відносно неї умови. За договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 18.10.2019 №1394797, позика надається строком на 30 днів, тобто до 18.11.2019 (п. 1.2 договору). Як визначено у п.1.6 договору, у випадку неможливості виконання зобов`язань за договором у повному обсязі та у встановлений строк, клієнт має право ініціювати продовження строку користування позикою та зміну дати погашення позики, шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів. Після отримання Товариством коштів у розмірі нарахованих та несплачених процентів, заява клієнта про продовження строку користування позикою вважається поданою. З картки обліку, що містить розрахунок суми боргу по договору №1394797 від 18.10.2019 вбачається, що 17.11.2019 відповідачка сплатила суму у розмірі 4 050,00 грн, що відповідає розміру процентів за користування позикою, визначених п. 1.4 договору - 40,50% від суми позики або 4 050,00 грн, тим самим, на виконання п. 1.6 договору, ініціювала продовження строку користування позикою та зміну дати погашення позики. Таким чином, [PERSON] частково виконувала умови договору, що свідчить про те, що умови кредитування їй були зрозумілими і вона з ними погоджувалася (а.с. 18). Щодо підтвердження отримання відповідачкою грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн, представником позивача надано лист директора ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» від 08.04.2020 №1014/20, де зазначена інформація, яка підтверджує видачу на платіжні карти клієнтів он-лайн кредитів, під порядковим номером 1122 містяться відомості щодо договору №1394797, [PERSON] , ІПН [NUMBER] , ІD клієнта 563450, код підписання договору М781539 (а.с. 67-69, 106-108). Також на адресу ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надано повідомлення директора ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 09.04.2020 №7926-ВП, де вказано. що відповідно до Ліцензії НБУ №35 від 31.12.2015, підприємство надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. За угодою на переказ коштів №ВП-200417 від 20.04.2017 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» було здійснено за дорученням ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» успішні перекази коштів на картки клієнтів, де під порядковим номером 168 зазначено «18.10.2019 на суму 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок, маска картки [NUMBER] , код авторизації 234750, номер транзакції в системі WayForPay - creditplus - 3711958» (а.с. 70-72, 109-111). Таким чином ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання за договором №1394797 від 18.10.2019 виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачці грошові кошти у розмірі, встановленому договором. Між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 08.04.2020 укладено Договір факторингу №08042020, у відповідності до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права вимоги до боржників, казаних у Реєстрі боржників (а.с. 8-11, 12). Згідно з п. 1.1. Договору факторингу, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за кредитом, пеню за порушення зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). На виконання вимог ст. 1082 ЦК України від імені ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» [PERSON] направлено 22.04.2020 повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 16). На виконання умов договору відступлення права вимоги, згідно вимог ст.ст. 512-514, 516 ЦК України, ТОВ «ФК «ЄАПБ» 08.04.2020 за вих. №003939850-1 відправлено лист-повідомлення відповідачці про розмір наявної суми заборгованості по кредитному договору та порядок її погашення, тобто [PERSON] несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 17), Враховуючи те, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», як первісний кредитор, свої зобов`язання за кредитним договором перед [PERSON] виконало у повному обсязі, будь-яких доказів в спростування чого судом не встановлено, а відповідачкою не надано, та враховуючи правомірність набуття прав вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд приходить до висновку про обґрунтованість його звернення до суду. При цьому, відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №08042020 від 08.04.2020 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1394797 від 18.10.2019 у загальному розмірі 35 160,00 грн, з яких: 10 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 5 400,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 19 760,00 грн - сума заборгованості за пенею (а.с. 15, 92-94, 123-126). Разом з цим, як слідує з картки обліку, станом на 08.04.2020 за договором №1394797 від 18.10.2019 сума основного боргу становить 10 000,00 грн, заборгованість за відсотками становить 20 960,00 грн, штраф/пеня 5 000,00 грн (а.с. 18). З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 08.04.2020 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, що вбачається з наданої разом з позовною заявою картки обліку за договором №1394797 від 18.10.2019. Користуючись своїм правом, передбаченим п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, представником позивача уточнено позовні вимоги. Посилаючись на технічну помилку, допущену при формуванні Реєстру боржників зі договором факторингу №08042020 від 08.04.2020, що потягло за собою технічну помилку при формуванні позовної заяви, представником позивача вірно розраховано складові заборгованості відповідачки за договором №1394797 від 18.10.2019, та зазначено, що заборгованість [PERSON] станом на 08.04.2020 (момент відступлення права вимоги) становить 35 160,00 грн, з яких: 10 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 20 160,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 5 000,00 грн - заборгованість за пенею. Не визнаючи заявлений розмір заборгованості, відповідачка не визнала вимоги в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу, оскільки позивачем не надано доказів про зарахування на її рахунок коштів у розмірі 10 000,00 грн, в частині стягнення заборгованості за процентами, оскільки вони нараховувалися після закінчення терміну кредитування, а до вимоги про стягнення пені в сумі просила застосувати позовну давність в 1 рік. Надаючи оцінку запереченням відповідачки в розрізі заявлених вимог, суд виходить з такого. Як зазначено судом вище, щодо підтвердження отримання відповідачкою грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн, представником позивача надано лист директора ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» від 08.04.2020 №1014/20, де зазначена інформація, яка підтверджує видачу на платіжні карти клієнтів он-лайн кредитів, під порядковим номером 1122 містяться відомості щодо договору №1394797, [PERSON] , ІПН [NUMBER] , ІD клієнта 563450, код підписання договору М781539. Тобто, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тоді як відповідачка, користуючись кредитними коштами, належним чином не виконувала свої зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за кредитом у розмірі 10 000,00 грн, яку суд вважає доведеною(а.с. 67-69, 106-108). Щодо стягнення суми заборгованості за відсотками, суд зазначає наступне. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У пункті 1.3 договору №1394797 від 18.10.2019 визначено, що сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування позикою: знижена процентна ставка становить 1,35% від суми позики за кожен день користування позикою у межах строку надання позики, зазначеного у пункті 1.2 цього договору (строком на 30 днів) (п. 1.3.1 договору); стандартна процентна ставка становить 1,80% від суми позики за кожен день користування позикою (п. 1.3.2 договору) (а.с. 4-5). При цьому, як слідує із картки обліку за договором №1394797 від 18.10.2019, [PERSON] 17.11.2019 сплачено 4 050,00 грн, чим вона виконала п. 1.3.1 та 1.6 договору ініціювала продовження строку користування позикою та зміну дати погашення позики. Пунктом 1.7 договору передбачено, що після вчинення клієнтом дій згідно з п. 1.6 договору, та у разі якщо залишок суми позики складає не менш, ніж 400 грн, товариство має право але не обов`язок, продовжити строк користування позикою. Новий строк користування позикою обчислюється з дня, наступного за днем вчинення клієнтом дій згідно з п. 1.6. цього договору та дорівнює 30 днів. Нова дата повернення позики відображається у особистому кабінеті клієнта. Протягом нового строку користування позикою проценти (відсотки) нараховуються за стандартною ставкою. [PERSON] , відповідно до картки обліку, яка містить розрахунок суми боргу за договором №1394797 від 18.10.2019 ініційовано продовження строку користування позикою, на виконання п. 1.6 договору, 17.11.2019. Таким чином, відповідно до п. 1.7 договору, новий строк користування позикою продовжено на 30 днів, тобто до 18.12.2019. Таким чином, суд приходить до висновку, що за погодженням сторін, умовами укладеного договору не передбачено розмір відсотків за користування кредитними коштами після закінчення строку користування позикою. Вимог про застосування ст. 625 ЦК України позивачем в рамках даного спору не заявлено, у зв`язку з чим суд вирішує спір виключно в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності в силу ст. 13 ЦПК України. У постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі 438/489/16-ц вказано, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, у межах строку користування позикою, а саме до 18.12.2019, відповідач [PERSON] зобов`язана була повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти за погодженою сторонами ставкою 1,80% за кожний день користування позикою. Оскільки строк користування позикою за вказаним договором закінчився 18.12.2019, то у ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відсутні були підстави нараховувати відсотки, починаючи з 19.12.2019. Таким чином, суд приходить до висновку, що до стягнення із відповідачки на користь позивача підлягає заборгованість за відсотками, нарахована до 18.12.2019 включно т складає 5 400,00 грн, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється (а.с. 18). Стосовно вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 5 000,00 грн, суд виходить з наступного. Імперативним приписом ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов`язання. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Виходячи зі змісту ст.ст. 546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою (штраф, пеня), яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання. Як визначено в п. 4.5 договору, штрафи за договором нараховуються у момент сплати, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафів та пені), нарахованої за порушення клієнтом зобов`язань за договором, не може перевищувати 50% суми, одержаної клієнтом за цим договором, і становлять 5 000,00 грн. З огляду на істотність допущених відповідачем порушень зобов`язань, з урахуванням визначеного умовами кредитування розміру пені як спеціального заходу захисту майнових інтересів кредитора, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність нарахування пені. При цьому, заперечуючи проти стягнення пені в заявленому розмірі, відповідачка просила застосувати позовну давність. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність - в один рік, згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, відносно неустойки (штрафу, пені). Вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) за своїм характером є додатковими (похідними) вимогами щодо певного основного зобов`язання. Додатковими вимогами є вимоги, що забезпечують або обумовлюють виконання основного зобов`язання, які встановлені законом або договором. У випадку, якщо неустойкою (штрафом, пенею) забезпечується виконання зобов`язання, на яке розповсюджується загальна позовна давність, право на таке стягнення втрачається лише зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги. Таким чином, скорочена позовна давність стосовно неустойки (штрафу, пені) фактично означає можливість стягнення неустойки (штрафу, пені) за один рік, за умови, якщо не сплив строк позовної давності щодо основної вимоги. Крім того, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України та викладена у постановах від 11.03.2015 №6-16цс15, від 01.07.2015 №6-757цс15 та у постановах Верховного Суду від 08.08.2018 по справі №381/306/17, від 07.02.2018 по справі №751/5977/17. Відтак, доводи відповідачки в цій частині заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, перебіг позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору. Перебіг позовної давності згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Між тим, частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що договір №1394797 був укладений 18.10.2019. Право вимоги за вказаним договором позивач набув за договором факторингу №08042020 від 08.04.2020. Востаннє погашення відповідачкою заборгованості мало місце 07.04.2020 в сумі 800,00 грн, що відображено у картці обліку за договором №1394797 від 18.10.2019. При цьому, з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 26.04.2021. Таким чином, як встановлено вище, позивач звернувся до суду з вимогами до позичальника щодо стягнення заборгованості по основному боргу та відсоткам в межах строку позовної давності, передбаченому ст. 257 ЦК України. Разом з тим, позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами про стягнення пені, яка підлягає обрахунку та стягненню в межах 1 року (12 місяців), що передував зверненню позивача до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (але з дотриманням принципу диспозитивності - в межах заявлених вимог). Аналізуючи викладене, оцінюючи наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитним договором №1394797 від 18.10.2019 в загальному розмірі 15 400,00 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 10 000,00 грн, заборгованість за відсотками 5 400,00 грн. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд,

Outcome: partial