Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Прокурор звернувся до суду, з урахуванням зміненого у підготовчому судовому засіданні предмета позову, з вищевказаним позовом на обґрунтування якого зіслався на те, що рішенням Полонського районного суду від 22.01.2020 №681/695/18 частково задоволено позов керівника Шепетівської місцевої прокуратури, поданого 24.05.2018 інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки. Визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 25.08.2016 року № 22-21890-СГ. Окрім того, рішенням Полонського районного суду від 22.01.2020 №681/700/18 частково задоволено позов керівника Шепетівської місцевої прокуратури, поданого 24.05.2018 інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки. Визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 25.08.2016 року № 22-21888-СГ. У ході судового розгляду вищевказаних справ за позовами прокурора судом встановлено, що 11.06.2018, набувачем спірних земельних ділянок [PERSON] всупереч зареєстрованому обтяженню у вигляді арешту, накладеного на спірну земельну ділянку згідно ухвали слідчого судді Полонського районного суду від 21.02.2018 у справі №681/214/18 накладеного в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні, незаконно приватизовані спірні земельні ділянки за кадастровими номерами 6823681000:06:004:0044 та 6823681000:06:004:0014 об`єднано із іншими земельними ділянками, та, як наслідок утворено земельну ділянку за кадастровим номером 6823681000:06:004:0054 площею 20 га, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, після відкриття судом провадження у справі відповідач [PERSON] 06.12.2018 на підставі Договору купівлі-продажу №1823, продала об`єднану земельну ділянку за кадастровим номером 6823681000:06:004:0054 на користь [PERSON] . Враховуючи технічну неможливість відновлення земельних ділянок (із первісно присвоєним кадастровим номером), відомості про які скасовано у Державному земельному кадастрі у зв`язку із їх об`єднанням, а також той факт, що внесення до Державного земельного кадастру відомостей про ділянку тієї ж конфігурації (але з іншим кадастровим номером) потребує оплатного розроблення технічної документації ліцензованою організацією, вбачається за можливе відновлення порушених прав держави чи територіальної громади шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно речових прав на спірні земельні ділянки та відомостей про них у Державному земельному кадастрі. З урахуванням положень ст.ст. 82, 83, 125, 126 Земельного кодексу України відсутність у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначених відомостей про спірні земельні ділянки свідчитиме про їх юридичний та фактичний перехід до державної чи комунальної власності. При розгляді справи прокурор Мацюк О.Ю. позов Шепетівської місцевої прокуратури підтримав із підстав, зазначених у позові, який він просив задовольнити у повному обсязі. Представник Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області в підготовчому судовому засіданні підтримав поданий відзив. Після зміни прокурором предмета позову відзиву подано не було. Відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про час і місце слухання справи до суду не прибула, причини неявки суду не повідомила. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилася, свої інтереси доручила представляти адвокату Назаренко В.В., котра у підготовчому судовому засіданні заперечила проти позову прокурора з мотивів, викладених [PERSON] у відзиві на позов. Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши позов та додані до нього докази, суд зазначає наступне. Вирішуючи питання правомірності позовних вимог, суд вказує про таке. На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 названого Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч.ч.2, 3 ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Частиною 4 статті 116 ЗК України визначено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Судом встановлено, що рішенням Полонського районного суду від 22.01.2020 №681/695/18 частково задоволено позов керівника Шепетівської місцевої прокуратури, поданого 24.05.2018 інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки. Визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 25.08.2016 року № 22-21890-СГ, оскільки встановлено, що зазначений наказ є незаконним, винесеним у порушення ст.ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України. Окрім того, рішенням Полонського районного суду від 22.01.2020 №681/700/18 частково задоволено позов керівника Шепетівської місцевої прокуратури, поданого 24.05.2018 інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки. Визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 25.08.2016 року № 22-21888-СГ, оскільки встановлено, що зазначений наказ є незаконним, винесеним у порушення ст.ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України. Судом відмовлено у задоволенні вимог про витребування у [PERSON] земельних ділянки площею по 2,000 га із кадастровими номерами 6823681000:06:004:0014, 6823681000:06:004:0044 для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за межами населених пунктів Буртинської сільської ради Полонського району Хмельницької області з тих підстав, що під час судового розгляду вищевказаних справ судом встановлено, що 11.06.2018, набувачем спірних земельних ділянок [PERSON] всупереч зареєстрованому обтяженню у вигляді арешту, накладеного на спірну земельну ділянку згідно ухвали слідчого судді Полонського районного суду від 21.02.2018 у справі №681/214/18 (копія ухвали додається до позову) накладеного в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні, незаконно приватизовані спірні земельні ділянки за кадастровими номерами 6823681000:06:004:0044 та 6823681000:06:004:0014 об`єднано із іншими земельними ділянками, та, як наслідок утворено земельну ділянку за кадастровим номером 6823681000:06:004:0054 площею 20 га, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Після відкриття судом провадження у справі відповідач [PERSON] 06.12.2018 на підставі Договору купівлі-продажу №1823, продала об`єднану земельну ділянку за кадастровим номером 6823681000:06:004:0054 на користь [PERSON] , що підтверджується відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копією вищевказаного Договору від 06.12.2018. Вищевказані дії відповідача [PERSON] зафіксовані у рішенні суду від 22.01.2020 у справі №681/695/18 та у рішенні від 22.01.2020 у справі №681/700/2020, та саме в силу цієї обставини суд не знайшов за можливе витребувати спірні земельні ділянки за кадастровими номерами 6823681000:06:004:0044 та 6823681000:06:004:0014 на користь держави. Як встановлено вищевказаними рішеннями Полонського районного суду від 22.01.2020 у справах №681/695/18 та №681/700/18, земельні ділянки за кадастровими номерами 6823681000:06:004:0014 та 6823681000:06:004:0044, вибули з державної власності внаслідок незаконного повторного використання [PERSON] та [PERSON] права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання. Згідно ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Чинним законодавством України визначено способи захисту порушеного права власності на землю. Так, за змістом ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. За положеннями ч.1 ст.387 ЦК України, яка кореспондується з нормами ст.152 ЗК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із п.3 ч.1 ст.388 цього Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна, відтак право держави на спірну земельну ділянку підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Водночас на наявність прав власника на майно не впливає і та обставина, що воно було предметом угоди щодо відчуження, укладеної іншими способами, оскільки дійсний власник не був стороною такої угоди. При цьому, статтею 346 ЦК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника. У таких випадках чинність таких правочинів, державної реєстрації прав на його майно за іншими способами чи наявність у них правовстановлюючих документів не є перешкодою для витребування власником свого майна від добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України, що є належним способом захисту. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права, яка викладена у постановах від 21 лютого 2018 року у справі № 363/2936/15-ц, від 12 червня 2018 року у справі № 916/3727/15, від 09 липня 2018 року у справі № 910/3513/17. При цьому, для застосування віндикації не має самостійного правового значення наявність «ланцюжка» правочинів, за яким річ послідовно передавалася від однієї особи до іншої, що в кінцевому результаті призвело до перебування речі у володінні набувача. Визнання недійсними всіх правочинів щодо відчуження речі не вимагається. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 та від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, практики ЄСПЛ (рішення у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року), втручання в право особи на мирне володіння майном має бути законним, повинно переслідувати «суспільний, публічний» інтерес та бути пропорційним визначеним цілям. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земельних ділянок у державну власність, що незаперечно становить суспільний інтерес. Виходячи з основних критеріїв дотримання вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції у вказаній справі, суд констатує, що таке втручання у майно відповідачки [PERSON] є законним в контексті положень національного законодавства; переслідує «суспільний, публічний» інтерес, при цьому буде дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та приватними інтересами відповідача, а отже, таке втручання буде законним та справедливим. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] незаконно набули право власності на земельні ділянки площею по 2,0000 га з кадастровими номерами 6823681000:06:004:0014 та 6823681000:06:004:0044, вказані земельні ділянки вибули з державної власності поза волею власника, в тому числі внаслідок недобросовісного виконання посадовими особами Управління Держгеокадастру власних повноважень, [PERSON] та [PERSON] не мали права відчужувати вказану земельну ділянку, про що набувач [PERSON] не знала та не могла знати, а тому вказана земельна ділянка підлягає витребуванню у останньої у державну власність. Відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Згідно абз. 2 ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Відповідно до ч. 14 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Згідно п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення реєстраційних дій державний реєстратор обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру. З урахуванням викладеного, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6823681000:06:004:0054 за [PERSON] є неможливим без попереднього скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі. Враховуючи технічну неможливість відновлення земельних ділянок (із первісно присвоєним кадастровим номером), відомості про які скасовано у Державному земельному кадастрі у зв`язку із їх об`єднанням, а також той факт, що внесення до Державного земельного кадастру відомостей про ділянку тієї ж конфігурації (але з іншим кадастровим номером) потребує оплатного розроблення технічної документації ліцензованою організацією, тому суд вбачає за можливе відновлення порушених прав держави чи територіальної громади шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно речових прав на спірні земельні ділянки та відомостей про них у Державному земельному кадастрі. З урахуванням положень ст.ст. 82, 83, 125, 126 Земельного кодексу України відсутність у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначених відомостей про спірні земельні ділянки свідчитиме про їх юридичний та фактичний перехід до державної чи комунальної власності. В той же час, представником відповідача [PERSON] заявлено про застосування строку позовної давності. Вирішуючи питання про його застосування, суд зважає на наступне. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Статтею 257 ЦК України\~визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як передбачено частиною першою\~статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4\~ст.267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК України). У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). В судовому засіданні встановлено, що про факт продажу земельних ділянок прокурору, як позивачу стало відомо під час розгляду вищезгаданих цивільних справ у 2018 році. Водночас відповідачка [PERSON] вказувала, що оскаржувані накази Головного управління видано 25 серпня 2016 року, тому прокурор повинен був звернутися з позовом до 25.08.2019 року, та заявили про застосування наслідків пропуску даного строку. Суд вважає, що Шепетівська місцева прокуратура лише у 2018 році дізналася про відповідні порушення, котрі потребували додаткового з`ясування та перевірки. Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з часом, коли стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів. Враховуючи викладене суд вважає, що прокурор звернувся з позовом до суду в межах трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) і його позов, спрямований на захист права власності. Аналогічна правова позиція висвітлена і в постановах Великої палати Верховного суду від 20.11.2018 року № 907/50/16 та від 30.05.2018 року № 359/2012/15-ц. Згідно з ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі даного позову прокуратурою Хмельницької області було сплачено 12612грн. судового збору, що підтверджується платіжним дорученням № 1136 від 25.05.2020 року. Прокурором було змінено предмет позову у зв`язку з чим кількість позовних вимог було зменшено, тому сплачений судовий збір в сумі 4204грн. підлягає поверненню прокуратурі Хмельницької області. \~ \~ \~ \~Позов прокурора було задоволено у повному обсязі, тому з відповідачів на користь прокуратури Хмельницької області слід стягнути по 2806 грн. 66коп. (8408 : 3) судового збору з кожного.

Outcome: approved