Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив зобовязати відповідачів демонтувати за власні кошти самочинне будівництво прибудови розміром 2,05х3,80-0,46х3,04м. на межі будинковолодінь № 22 і 24 на вул. Д. Чижевського у м. Львові. Свої вимоги мотивує тим, що будівництво зазначеної прибудови проводилось без дозвільних документів, а тому Залізничною районною адміністрацією винесено розпорядження, яким зобовязано відповідачів демонтувати самочинні прибудови розміром 2,05х3,80-0,46х3,04 м. на межі будинковолодінь № 22 і 24 на вул. Д. Чижевського у м. Львові. Однак вимоги розпорядження не були виконані, що слугувало підставою звернення Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до суду із позовом, в якому вона просить зобовязати відповідачів демонтувати за власні кошти самочинне будівництво прибудови розміром 2,05х3,80-0,46х3,04 м. на межі будинковолодінь № 22 і 24 на вул. Д. Чижевського у м. Львові. У судове засіданні представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, однак подав до суду заяву, у якій просить проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про час та місце слухання справи, наслідки неявки, а тому згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обовязки та взаємовідносини сторін. Представник третьої особи у судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, однак подала до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, житловий будинок № 22, що по вул. Д. Чижевсього у м. Львові обслуговується ЛКП Левандівка. Відповідно до довідки з місця проживання співвласниками зазначеного будинку є відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а.с.37/. Відповідно до розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 168 від 16.02.2012 року відповідачів зобовязано, в термін до 25.04.2012 року, демонтувати прибудову розміром 2,05х3,80-0,46х3,04 м. на межі будинковолодінь № 22 і 24 на вул. Д. Чижевського у м. Львові /а.с.30/., на що відповідачі жодним чином не зреагували, що підтверджується актом комісії ЛКП Левандівка від 30 травня 2012 року, де вказано, що відповідачі розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради не виконали, демонтаж самочинно побудованої прибудови не здійснили /а.с.38/. Як вбачається із листів, надісланих Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради, відповідачів, неодноразово попереджено про необхідність демонтувати прибудову, самочинно побудовану на межі будинковолодінь № 22 і 24 на вул. Д. Чижевського у м. Львові /а.с.32, 35, 36/, однак такі залишились без належного реагування. У відповідності до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Як вбачається із розяснень, даних в п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина пята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч.1 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Згідно ч. 9 ст 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Тому, архівний витяг з рішенння № 1072 виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 06 червня 1953 року не можна вважати свідченням про будь-яке право відповідачів (володіння, користування, розпорядження) на земельну ділянку, оскільки відомості про таку не були внесені до Державного земельного кадастру та не були належним чином зареєстровані, а від так самочинне будівництво здійснено на межі будинковолодінь № 24 і № 22 по вул. Чижевського у м. Львові, є не законним та порушує права позивача та третіх осіб. Згідно з вимогами ст. 31 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні та ст. 24 Закону України Про планування і забудову територій надання дозволу на будівництво обєкта містобудування здійснюється виконавчими органами відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. При цьому з урахуванням норм Закону України Про основи містобудування та Закону України Про планування і забудову територій для вирішення питання про визнання за особою права власності на обєкт нерухомого майна в тому разі, коли в прийнятті такого обєкту в експлуатацію відмовлено, обовязковою умовою є дотримання усіх визначених законом вимог та умов, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта. Судом встановлено, що відповідачі, в порушення зазначених норм законодавства, здійснили самочинну прибудову, на межі будинковолодінь № 22 і 24 на вул. Д. Чижевського у м. Львові, розміром 2,05х3,80-0,46х3,04 м., без належного дозволу на здійснення будівництва, який надається відповідним органом місцевої ради, без належно затвердженого проекту, щодо дотримання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що самочинне будівництво прибудови розміром 2,05х3,80-0,46х3,04м. на межі будинковолодінь № 22 і 24 на вул. Д. Чижевського у м. Львові вчинено без належних на те документів, а тому позов є підставним та підлягає задоволенню . Окрім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в користь позивача 107,30 гривень /сто сім гривень 30 копійок/ сплаченого судового збору.

Outcome: approved