Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом в інтересах [PERSON] до відповідача про стягнення боргу за договором позики та штрафних санкцій, посилаючись на те, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено спрощений договір позики у вигляді розписки від 5 вересня 2013 року, за умовами якого позивач передав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 3000 доларів США, які [PERSON] зобов'язалась повернути позивачу до 5 вересня 2014 року. Натомість [PERSON] свої обов'язки згідно договору позики від 5 вересня 2013 року не виконала. Таким чином відповідачка заборгувала позивачу 3000 доларів США. Також представник позивача, зазначаючи, що 3% та інфляційні суми є видом неустойки, просила в суду стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] основу заборгованість за договором позиви в сумі 64500 грн., а також 3% річних в сумі 1601 грн. та інфляційні суми в розмірі 6361,70 грн., зважаючи на те, що відповідач до тепер не повернув надані йому грошові кошти [PERSON] В судове засідання ані позивач, ані його представник, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], не з'явились, надавши суду заяви з проханням вирішити наявний спір за їх відсутності, наполягаючи при цьому на повному задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог, та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, від якого не надходило заяви з проханням провести розгляд справи за його відсутності. Суд на підставі переліченого вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 169, 224 ЦПК України. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до оглянутої в судовому засіданні боргової розписки від 5 вересня 2013 року вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] 3000 доларів США із зобов'язанням повернути отриману позику до 5 вересня 2014 року, під чим відповідачка розписалась, що свідчить про отримання вказаних грошових коштів останньою (а. с. 6). На підставі ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. За ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно до ст. 612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд з огляду на вказані норми права встановив, що за договором позики від 5 вересня 2013 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США, факт чого був підтверджений відповідною розпискою відповідача. На підставі зазначеного суд також встановив, що у [PERSON] перед [PERSON] існують невиконані зобов'язання, що випливають із зазначеного договору позики, на суму 3000 доларів США, бо доказів повернення боргу позивачу відповідачка суду не надала. Відповідно до ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо ж у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Оскільки позивачем було заявлено вимоги про стягнення грошових коштів з відповідача за борговою розпискою у національній валюті в сумі 64500 грн., а за офіційним курсом Національного Банку України станом на день ухвалення рішення по справі курс національної валюти по відношенню до долару США становить 21,617536 грн. за 1 долар США, що дорівнює 64852,61 грн. (3000 х 21,617536 = 64852,61), то заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за розпискою від 5 вересня 2013 року в розмірі 64500 грн. Натомість вирішуючи вимоги [PERSON] щодо стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК, суд виходить з наступного. За ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до змісту п. 1 Листа Верховного Суду України від 1 липня 2014 року щодо «Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» вбачається, що формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі N 6-38цс11). Таким чином проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі N 6-42цс11). Наведена правова позиція Верховного Суду України щодо застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК свідчить про помилковість доводів представника позивача, що 3% річних та суми інфляції є видом неустойки, бо ці компенсаційні суми не є штрафними санкціями, а є самостійним видом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобовязання. На підставі положень п. 2 Листа Верховного Суду України від 1 липня 2014 року щодо «Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» також вбачається, що як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі N 6-36736вов10), тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. З врахуванням наведеної усталеної практики Верховного Суду України суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення на його користь з [PERSON] інфляційних сум в розмірі 6361,70 грн. за прострочення виконання відповідачкою грошового зобовязання в іноземній валюті за договором позики від 5 вересня 2013 року. В той же час суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з [PERSON] 3% річних від суми простроченого зобовязання є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд при цьому бере до уваги наданий представником позивача розрахунок боргу з 3% річних за період з 5 вересня 2014 року до 3 липня 2015 року щодо порушення [PERSON] строків сплати суми наданої позики на користь [PERSON], за яким за вказаний період у відповідачки утворилась заборгованість з 3% річних від 3000 доларів США в сумі 1601 грн., яка підлягає на підставі переліченого стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] в повному обсязі. Таким чином з відповідачки на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 5 вересня 2013 року в сумі 64500 грн. та 3% річних в сумі 1601 грн., що загалом складає 66101 грн. На підставі положень ст. 88 ЦПК України відповідно до частки задоволених вимог з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 661,01 грн.

Outcome: partial