Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , якого просив визнати таким, що втратила право користування житловим приміщенням. Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі також зареєстрований, але не проживає, починаючи з 01.09.2018 відповідач [PERSON] . Вважає, що відповідач втратив право користуватися житловим приміщенням, так як не проживає у квартирі позивача ще до її придбання за договором купівлі-продажу. Реєстрація відповідача змушує позивача нести додаткові витрати, пов`язані зі сплатою комунальних витрат на утримання квартири. У добровільному порядку відповідач не знявся з місця реєстрації, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного вирішення справи (а.с.34). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі суду. Повідомлення про причину неявки в судове засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надано, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.06.2020 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №213832657 від 24.06.2020 (а.с.9-13). Відповідно до довідки про склад сім`ї від 14.07.2020 № 11-15/2108, виданої державним реєстратором виконавчого комітету Канівської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Згідно акту фактичного проживання осіб №472 від 28.07.2021, вбачається, що за адресою по [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] у даній квартирі зареєстрований, але фактично не проживає, починаючи з 01.09.2018 (а.с.15). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Як зазначено у ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права власності майном, а тому права позивача підлягають захисту відповідно до ст. 391 ЦК України. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування заперечень проти позову. Під час розгляду справи встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , а відповідач не є власником або наймачем даного житла, натомість, зареєстрований у даному приміщенні, але фактично там не проживає з вересня 2018 року без поважних причин. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові № 522/18540/18-ц від 26.05.2021. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судом встановлено, що позивач, як власник житла, не може користуватися своїми правами щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить їй відповідні перешкоди, враховуючи, що згода позивача на проживання відповідача відсутня, а тому суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстраційного обліку здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права на користування житловим приміщенням, а тому встановлення порядку виконання рішення є недоцільним. Суд задовольняючи позов, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved