Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

Представник позивачів\~звернулася до\~суду з\~позовом до\~[PERSON],\~Виконавчого комітету\~Лозівської міської\~ради Харківської\~області про\~встановлення факту\~належності нерухомого\~майна спадкодавцю\~та визнання\~права спільної\~часткової власності\~на квартиру\~в порядку\~спадкування за\~законом,\~посилаючись на\~те,\~що 24.10.1998\~року помер\~батько позивачів\~[PERSON],\~після смерті\~якого відкрилась\~спадщина на\~частку квартири\~у спільній\~сумісній власності,\~розташованої за\~адресою:\~Харківська область,\~м.\~Лозова,\~м-н\~1[ADDRESS].\~Дана квартира\~належала спадкодавцю\~на праві\~спільної сумісної\~власності та\~була оформлена\~й зареєстрована\~за [PERSON],\~[PERSON] та\~[PERSON] на\~підставі Свідоцтва\~про право\~власності на\~житло,\~виданого Лозівською\~міською радою\~Харківської області\~14.10.1998\~року.\~Спадкодавець за\~життя заповіту\~не складав.\~Спадкоємцями першої\~черги за\~законом є\~позивачі по\~справі -\~його діти\~[PERSON]\~та [PERSON],\~та його\~дружина -\~[PERSON].\~Дружина спадкодавця\~на час\~відкриття спадщини\~була зареєстрована\~разом з\~ним.\~Позивачі звернулися\~до Лозівської\~державної нотаріальної\~контори Харківської\~області з\~заявами про\~видачу їм\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом після\~смерті батька,\~але їм\~було відмовлено,\~оскільки в\~документах були\~виявлені розбіжності.\~Нотаріус вказала,\~що згідно\~довідки КП\~«ЖУК» від\~31.05.2018\~року №\~114\~вищезазначена квартира\~оформлена та\~зареєстрована на\~праві спільної\~сумісної власності\~за [PERSON],\~[PERSON] та\~[PERSON] на\~підставі свідоцтва\~про право\~власності на\~житло,\~виданого 14.10.1998\~року Лозівською\~міською радою\~Харківської області,\~дублікат замість\~втраченого свідоцтва\~про право\~власності на\~житло видати\~спадкоємцям померлого\~неможливо.\~Оригінал вказаного\~свідоцтва знаходиться\~у співвласника\~квартира [PERSON],\~але він\~на контакт\~не йде,\~поштові звернення\~не отримує.\~Крім того,\~з невідомих\~причин прізвище\~їх батька\~у свідоцтві\~вказано з\~помилкою -\~«Різник» замість\~вірного «Рєзнік».\~В звязку\~з цим\~просять встановити\~факт належності\~нерухомого майна,\~а саме\~квартири за\~адресою:\~Харківська область,\~м.\~Лозова,\~м-н\~1[ADDRESS]\~на праві\~спільної сумісної\~власності спадкодавцю\~[PERSON],\~який помер\~24\~жовтня 1998\~року;\~визнати за\~позивачами право\~спільної часткової\~власності в\~розмірі по\~1/9\~частині за\~кожним на\~квартиру,\~розташовану за\~адресою:\~Харківська область,\~м.\~Лозова,\~м-н\~1[ADDRESS].\~Крім того\~просять витребувати:\~з Лозівської\~державної нотаріальної\~контори Харківської\~області спадкову\~справу,\~заведену після\~смерті [PERSON],\~померлого 24\~жовтня 1998\~року;\~у відповідача\~[PERSON] -\~технічний паспорт\~на вищезазначену\~квартиру та\~висновок про\~вартість квартири\~станом на\~момент розгляду\~справи у\~суді.\~Також просять\~стягнути з\~відповідача на\~користь позивачів\~сплачений судовий\~збір та\~витрати на\~професійну правничу\~допомогу у\~розмірі 2500\~грн. 19 березня 2019 року представник позивачів подала до суду уточнену позовну заяву [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третьої особи: виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та про визнання права спільної часткової власності на квартиру в порядку спадкування за законом, в якому просить встановити факт належності [PERSON], померлому 24 жовтня 1998 року, свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області 14.10.1998 року, на підставі якого згідно з довідкою КП «ЖУК» Лозівської міської ради Харківської області від 17.09.2018 року № 45, оформлено та зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н 1[ADDRESS], за [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому його прізвище було вказано «Різник»; визнати за [PERSON], [INFO], уродженцем [INFO], РНОКПП [NUMBER], право спільної часткової власності в розмірі 1/9 частини на квартиру, розташовану за адресом: Харківська область, м. Лозова, м-н 1[ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 24 жовтня 1998 року; визнати за [PERSON], [INFO], уродженцем [INFO], РНОКПП [NUMBER], право спільної часткової власності в розмірі 1/9 частини на квартиру, розташовану за адресом: Харківська область, м. Лозова, м-н 1[ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 24 жовтня 1998 року; стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 704,80 грн. на користь [PERSON] та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. на користь [PERSON]Г. та [PERSON] У встановлений законом строк від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов. В судове засідання позивачі не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, що містяться в матеріалах справи, їх інтереси в суді представляє адвокат [PERSON] на підставі договору про надання правничої допомоги від 15.05.2018 року. Представник позивачів адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні уточненої позовної заяви наполягає, просить її задовольнити. У разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивачів, наданої у заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи, виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що \~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилом ч.1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що \~кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлено, що батько позивачів [PERSON], помер 24 жовтня 1998 року у віці 73 років, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серія 1-ВЛ № 181259, виданого 07.10.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 580. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частку квартири, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н 1[ADDRESS]. Відповідно до довідки КП «ЖУК» Лозівської міської ради Харківської області № 43 від 17.09.2018 року, згідно архівних реєстраційних матеріалів підприємства, серед зареєстрованих будинків (квартир) в місті Лозова та Лозівському районі, станом на 01.01.2013 року квартира, розташована за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н 1[ADDRESS] оформлена та зареєстрована на праві спільної сумісної власності за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області 14.10.1998 року. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця позивачі по справі [PERSON] і [PERSON] та дружина спадкодавця [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження позивачів та довідкою Лозівської міської ради Харківської області № 241 від 27.07.199 року про реєстрацію одруження спадкодавця та [PERSON] Позивачі у строки визначені діючим законодавством України подали до Лозівської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті батька, на підставі даних заяв була заведена спадкова справа. Дружина спадкодавця [PERSON] спадщину у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла, оскільки на момент смерті чоловіка постійно проживала та була зареєстрована в квартирі за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н 1[ADDRESS], що підтверджується довідками КП «ЖУК» Лозівської міської ради Харківської області № 4147 від 21.09.2018 року та № 680 від 20.09.2018 року. Позивачі звернулись до нотаріальної контори з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину на законом після смерті батька, але їм у видачі свідоцтв було відмовлено в звязку з відсутністю у них Свідоцтва про право власності на житло, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.08.2018 року. У відповіді виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області № 3603/02-13-11 від 16.11.2018 року на заяву представника позивачів про видачу дубліката свідоцтва про право власності на житло та внесення до нього змін зазначено, що двокімнатна квартира за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н 1[ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Також встановлено, що [PERSON] помер 24.10.1998 року, [PERSON] померла 14.06.2018 року. Тобто із співвласників квартири залишився тільки [PERSON]. Згідно з п. 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 (з доповненнями), у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), жилі приміщення у гуртожитку, кімнату у комунальній квартирі за письмовою заявою власника (співвласників) органом приватизації видається його дублікат. Тому Лозівська міська рада та її виконавчий комітет не мають законних підстав для видачі дубліката свідоцтва про право власності на вищезазначену квартиру і внесення змін до нього на підставі заяви представника позивачів. Частинами 1, 2 статті 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В даному випадку законом встановлена саме спільна сумісна власність житла, оскільки у свідоцтві про право власності на житло не визначені частки співвласників. Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної вільності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п.п. 12, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, за загальними правилами частини другої ст. 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно п. 3.4. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Тобто, частка спадкодавця [PERSON], який помер 24.10.1998 року, у квартирі за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н 1[ADDRESS], що перебувала у спільній сумісній власності становить 1/3. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позов в частині визначення, що кожен із позивачів успадкував по 1/9 частці спадкова майна, що залишилася після смерті батька [PERSON], підлягає до задоволення. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н 1[ADDRESS] оформлена та зареєстрована на праві спільної сумісної власності за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області 14.10.1998 року. Однак у вищевказаному Свідоцтва про право власності на житло прізвище батька позивачів зазначено як «Різник» замість вірного «Рєзнік». Вказана помилка не дає можливості позивачам оформити свідоцтва про право на спадщину за законом. Як вбачається з копії повторного свідоцтва про смерть серія 1-ВЛ № 181259, виданого 07.10.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 580, прізвище батька позивачів по справі значиться на українській мові, як [PERSON]. Крім цього факт належності померлому вищевказаного правовстановлюючого документу підтверджується довідкою про реєстрацію шлюбу № 241 від 27.07.1999 року, свідоцтвами про народження дітей, де зазначене прізвище «Рєзнік», «Резник» (українською та російською мовами). Оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт того, що прізвище померлого [PERSON], тому суд вважає за можливе встановити даний факт, оскільки встановлення даного факту має юридичне значення. За таких обставин та у контексті приведених вище правових норм, суд дійшов висновку, що позивачами доведено обставини викладені у позовній заяві, наявність порушених прав позивачів є очевидною, а обраний ними спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду, отож суд дійшов висновку, що подана позовна заява є законною, обґрунтованою і підтвердженою відповідними доказами і тому підлягає до задоволення. Що стосується позовної заяви щодо стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, тому відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду. Позивачем [PERSON] при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у вищезазначеному розмірі на користь позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази в обґрунтування понесених відповідачами витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з відповідача, адже крім того, що розмір таких витрат має бути доведений і документально обґрунтований, він також повинен відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачами надано наступні документи: договір про надання правничої допомоги від 15 травня 2018 року, копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 17, виданого 19 грудня 2017 року, детальний опис наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 15.05.2018 року, довідку про сплату позивачами адвокатського гонорару у розмірі 2500,00 гривень від 05.12.2018 року за № 44. Враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення даної вимоги та стягнення з відповідача на користь позивачів витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1250,00 гривень кожному, що в загальній сумі складають 2500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved