Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним вище позовом до відповідача, обґрунтовуючи підставність позову тим, що позивач [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Місце проживання відповідача, як співмешканця позивача, було зареєстровано зі згоди позивача у належному їй житловому будинку. На даний час стосунки між ними погіршились, протягом тривалого часу відповідач офіційно не працює, живе з тимчасових заробітків, зловживає спиртними напоями, виносить речі з дому та веде себе агресивно, вчиняє постійно бійки та сварки по відношенню до позивача та її дочки, у зв`язку із чим позивач змушена була звертатись до правоохоронних органів в результаті чого відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї. Вказані обставини не дають можливості одночасного спільного проживання сторін спору в одному житловому будинку, у зв`язку із чим позивач з дитиною змінила місце свого постійного проживання. У добровільному порядку відповідач знятись з реєстрації місця проживання та залишити належний позивачеві житловий будинок відмовляється, чим перешкоджає позивачеві здійснювати свої правомочності щодо її майна, що на думку представника позивача, створює небезпеку для життя та здоров`я позивача, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом, у якому він просить усунути перешкоди у користуванні позивачеві майном шляхом виселення [PERSON] із належного позивачеві житлового будинку, а також просить зобов`язати Лукашівську сільську раду Липовецького району зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання. Ухвалою суду від 17.10.2019 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та визначено відповідачеві строк для подання відзиву. У визначений судом строк відповідач відзиву та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін не надав, тому суд здійснює розгляд справи у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, встановив, що [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , в підтвердження чому є Договір купівлі продажу від 28.11.2012, Витяг про державну реєстрацію права на вказане нерухоме майно від 17.12.2012 (а.с.8-12). Із інформації наданої на вимогу суду Лукашівською сільською радою Липовецького району від 26.09.2019 за №453 (а.с.20) встановлено, що зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] , значиться: в [ADDRESS] . Позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просить суд усунути перешкоди у користуванні її майном шляхом виселення [PERSON] із належного їй житлового будинку, а також просить зобов`язати Лукашівську сільську раду Липовецького району зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання, вказуючи на порушення її прав та інтересів. Відповідно до частин першої та третьої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист прав власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст..379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК визначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього кодексу це дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Приписами ст. 157 ЖК визначено, що членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК, зокрема: якщо наймач, члени його сім`ї, або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематично порушують правила соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Вказана норма права вказує на те, що виселення осіб без надання іншого жилого приміщення є санкцією за скоєне правопорушення, тобто систематичне (два і більше разів) порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Ст. 157 ЖК встановлює, що виселення членів сім`ї власника житла здійснюється за рішенням суду на підставах, визначених ч. 1 ст. 116 ЖК, тобто на підставах, аналогічних виселенню членів сім`ї наймача. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України) при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Статтею 116 ЖК та ст. 365 ЦК не визначено орієнтовного, вичерпного переліку дій особи, які можуть тлумачитися судами як порушення правил співжиття або як причини неможливості спільного володіння та/або користування житлом. Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 13.12.2001 р. у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови», зазначив що «...закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку» (п. 109). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод , яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow V. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено із матеріалів справи, що постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 15.03.2019 [PERSON] , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень. Згідно із постановою, 22.02.2019 о 09:00 год. в [ADDRESS], гр. [PERSON] вчинив сварку зі своєю співмешканкою гр. [PERSON] , під час якої ображав її різними образливими словами, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Судом встановлено, що матеріали справи не містять інших доказів вчинення відповідачем протиправних дій, які носили б систематичний характер по відношенню до позивача та вказували на порушення правил співжиття та неможливість для інших проживання з ним в одному будинку. Крім цього, матеріали справи не містять доказів вжиття до відповідача заходів попередження або громадського впливу зі сторони відповідних суб`єктів. Зважаючи на встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами, суд вважає, що вимоги позивача є недоведеними, отож відсутні правові підстави для задоволення позову. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed