Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Представник позивача, посилаючись на те, що: -16 вересня 2009 року приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу [PERSON] посвідчений договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: с.Велятино Хустського району Закарпатської області, вулиця Травнева, №21; -22 листопада 2010 року приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу [PERSON] посвідчений договір дарування земельних ділянок, площею 0,5555га; -згідно даних договорів [PERSON] подарувала житловий будинок та земельні ділянки своєму внуку [PERSON], який проживає за адресою: [INFO]; -в силу свого похилого віку та безпорадного стану позивач [PERSON] не розуміла, які насправді документи вона підписала; -також позивач [PERSON] .В. помилилася щодо правової позиції природи правочинів; -насправді [PERSON] хотіла укласти договір довічного утримання, оскільки договір дарування є вкрай невигідним правочином для неї на даний час їй 95 років, вона постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та її утримання; -спочатку відповідач сумлінно виконував свої зобовязання, а потім виїхав за межи України, перестав забезпечувати її харчуванням та доглядом; -відповідач не приходить до [PERSON], у звязку з чим не може надавати їй жодної допомоги; -[PERSON] має дітей, які б могли доглядати та доглядають її, звернувся до суду з позовом та просить: визнати недійсними договір дарування житлового будинку в с.Велятино, вулиця Травнева, №21, посвідчений 16 вересня 2009 року приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу [PERSON], та договір дарування земельних ділянок, загальною площею 0,5555га, розташованих в с.Велятино, вулиця Травнева, №21, посвідчений 22 листопада 2010 року приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу [PERSON], між [PERSON] та [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [INFO]. В судовому засіданні 18 вересня 2017 року позивач [PERSON] в присутності свого представника [PERSON] свій позов підтримала та підтвердила обставини, викладені в ньому. В судовому засіданні відповідач [PERSON] в присутності свого представника [PERSON] позов не визнав, оскільки вважав, що жодних доказів на підтвердження обставин того, що позивач, укладаючи в 2009 році та в 2010 році з ним договори дарування свого житлового будинку та земельних ділянок, мала намір укласти з ним не договори дарування, а договір довічного утримання надано не було. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні 14 лютого 2018 року проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що посвідчуючи в 2009 році та в 2010 році договори дарування свого житлового будинку та земельних ділянок, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] вона розяснювала [PERSON], що та укладає саме договори дарування належних їй житлового будинку та земельних ділянок. Суд, вислухавши думки позивача [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON], його представника [PERSON] та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступне: 16 вересня 2009 року між сторонами було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, відповідно до якого позивач [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняв у дар житловий будинок з надвірними спорудами №21 по вулиці Травневій в с.Велятино Хустського району Закарпатської області /а.с.8/. 22 листопада 2010 року між сторонами було укладено договір дарування земельних ділянок, відповідно до якого позивач [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняв у дар земельні ділянки, що розташовані в с.Велятино Хустського району Закарпатської області, по вулиці Травневій, №21 та в урочищі «Поточок» Хустського району Закарпатської області, розміром 0,5555га, які призначені для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства /а.с.7/. Позивач [PERSON] згідно паспорту, серії ВО 921135, народилася 18березня 1922 року, з 6 вересня 1971 року по теперішній час постійно зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], тобто в 2009 році на момент укладання нею договору дарування відповідачу житлового будинку з надвірними спорудами їй виповнилося 87 років; в 2010 році на момент укладання нею договору дарування відповідачу земельних ділянок їй виповнилося 88 років; на момент звернення до суду з цим позовом 9 березня 2017 року їй виповнилося 94 роки /а.с.6/. Відповідач [PERSON], який є внуком позивача [PERSON], згідно паспорту, серії ВО 799396, народився 27 травня 1985 року, з 1 серпня 2001 року по теперішній час постійно зареєстрований за адресою: [INFO] /а.с.9/. Ці вищевстановлені обставини підтверджуються також сторонами в судовому засіданні. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З розяснень, викладених у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України: за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст.ст.203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та розяснення нотаріусом суті договору, а й за іншими обставинами. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та ст.ст.203,717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. В ході розгляду справи було встановлено, що -і на час укладення договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами №21 по вулиці Травневій в с.Велятино Хустського району Закарпатської області 16 вересня 2009 року позивач була особою похилого віку /їй виповнилося 87 років/; -і на час укладення договору дарування земельних ділянок, розміром 0,5555га, розташованих в с.Велятино Хустського району Закарпатської області, по вулиці Травневій, №21 /яка призначена для обслуговування вищевказаного житлового будинку та господарських споруд/ та в урочищі «Поточок» Хустського району Закарпатської області /яка призначена для ведення особистого підсобного господарства/, - 22 листопада 2010 року позивач була особою похилого віку /їй виповнилося 88 років/; -із-за похилого віку позичач потребувала постійної сторонньої допомоги; -єдиним її доходом була пенсія; -житловий будинок, що був предметом договору дарування від 16 вересня 2009 року, - є єдиним житлом позивача; -а земельна ділянка, що розташована в с.Велятино Хустського району Закарпатської області, по вулиці Травневій, №21, призначена для обслуговування вищевказаного житлового будинку та господарських споруд. Виходячи з цих підстав [PERSON] погодилась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, а саме: надання сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та продукти харчування, що і здійснювалося спочатку відповідачем. Відповідач по справі [PERSON] протягом всього часу /з 1 серпня 2001 року по теперішній час/ був зареєстрованим та фактично проживав в [INFO] разом зі своїми батьками, у теперішній час відповідач фактично проживає у своїй дружини в с.Велятино Хустського району Закарпатської області, що підтверджується його паспортом /а.с.9/, не спростовується і самим відповідачем у судовому засіданні. Зазначене вище вказує на те, що фактична передача житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки біля нього за договорами дарування не відбулася. Відтак, укладаючи спірні договори позивач помилилася щодо правової природи правочинів, прав та обовязків сторін, які виникнуть після їх укладення між сторонами. Так як після укладання спірних договорів позивач до теперішнього часу продовжує проживати у спірному житловому будинку, користуватися надвірними спорудами та земельною ділянкою біля будинку та нести витрати по їх утриманню, самостійно оплачуючи комунальні послуги, спірний житловий будинок - є її єдиним місцем проживання. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Згідно квитанції №69 від 1 березня 2017 року /а.с.3/ - позивач при зверненні до суду сплатила документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 640грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved