Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Представник позивачів [PERSON], яка діє на підставі довіреностей від 02.03.2018 року (а.с. 23), звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку площею 6,29 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Котелевської селищної ради Полтавської області, й до дня смерті належала на праві приватної власності [PERSON], який помер [INFO], і була успадкована [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що після смерті - [PERSON], позивач є спадкоємцем за законом спадкового майна - земельної ділянки площею 6,29 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Котелевської селищної ради Полтавської області, яку [PERSON] прийняла у спадщину після померлого [INFO] чоловіка - [PERSON], але за життя не оформила своїх спадкових прав згідно чинного законодавства. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обов'язки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори Рой Т.В., яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки не надано нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно. Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 97-99). Представник позивача [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її та позивача участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 100). Відповідач - Котелевська селищна рада Полтавської області подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 39). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] помер [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане 25.01.1999 року виконкомом Котелевської селищної ради Полтавської області (а.с. 14). Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку площею 6,29 га, яка надана для сільськогосподарського використання. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], що виданий 12.01.2000 року Котелевською селищною радою Полтавської області, і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №801 (а.с. 18), що також підтверджується листом Відділу у Котелевському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавської області від 02.03.2018 року №117/109-18 (а.с. 89-93). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області від 13.12.2018 року за №6486, [PERSON], який помер [INFO], був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. При цьому на час відкриття спадщини з [PERSON] була зареєстрована дружина [PERSON], [INFO] (а.с. 17). Відповідно до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Спадкоємцем за законом спадкового майна була [PERSON], її родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 23.12.1949 року, довідкою виконкому Котелевської селищної ради Полтавської області №402 (а.с. 15, 16). [INFO] померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане 23.12.2010 року Відділом ДРАЦС Котелевського РУЮ Полтавської області (а.с. 13). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку площею 6,29 га, яка надана для сільськогосподарського використання, що успадкована після чоловіка - [PERSON]. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області від 07.03.2018 року за №1419, [PERSON], яка померла [INFO], була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. При цьому на час відкриття спадщини [PERSON] була зареєстрована одна (а.с. 21). Відповідно до рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 22.10.2018 року справа №535/1135/18 встановлено факт, що [PERSON], [INFO], є двоюрідним онуком [PERSON], яка померла [INFO] в с. Деревки Котелевського району Полтавської області. Рішення набрало законної сили 29.11.2018 року (а.с. 19, 20). Спадкоємцями за законом спадкового майна є [PERSON], який прийняв спадкове майно, оскільки на момент відкриття спадщини був неповнолітній за віком (а.с. 58). Позивач не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючою обов'язки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори Рой Т.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, у зв'язку з тим, що не надано оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно (а.с. 12). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 12.01.2000 року, земельну ділянку передано для сільськогосподарського використання. Згідно з Земельним кодексом України (в редакції чинній на момент видачі державного акта на право приватної власності на землю на ім'я спадкодавця), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на: 1) землі сільськогосподарського призначення; 2) землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; 4) землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 5) землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність і надаються у користування: 1) громадянам - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби; 2) громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 3) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам і загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства; 4) несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям, громадським об'єднанням та релігійним організаціям - для ведення підсобного сільського господарства. У свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 60 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент видачі державного акта на право приватної власності на землю на ім'я спадкодавця), колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські акціонерні товариства можуть одержувати земельні ділянки у колективну власність, користування, у тому числі в оренду. Землі, передані цим господарствам у колективну власність, поділяються на землі загального несільськогосподарського використання і землі сільськогосподарського використання. З врахуванням викладеного, в державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 12.01.2000 року невірно (помилково) вказано призначення земельної ділянки - для сільськогосподарського використання. Тобто, на момент видачі даного державного акта земельна ділянка відносилась до земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Визнання відповідачем пред'явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved