Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

Приватне підприємство «Теплопостачання» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги по тепловодопостачання, посилаючись на те, що позивачем по 31.12.2014 року надавалися комунальні послуги з опалення та постачання гарячої води по належній відповідачу квартири № [ADDRESS]. Відповідач, як власник квартири являється споживачем вказаних комунальних послуг. Відповідно до відомості бухгалтерії заборгованість відповідача за період з 01.07.2014 року по 31.12.2014 року складає 966,76 грн., станом на 01.10.2017 року - 3% річних становить 87,94 грн., інфляційні 620,99 грн. 12 березня 2018 року позивачем скеровано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь ПП «Теплопостачання» заборгованість за послуги по централізованому опаленню та постачанню гарячої води у розмірі 966,76 грн., 3% річних 100,02 грн., інфляційні 666,43 грн., а разом 1733,41 грн. Судові витрати сплачені позивачем судовий збір 1600 грн. та витрати на правову допомогу -1500 грн. стягнути з [PERSON] В судове засідання представник позивача не зявився, скерував до суду заяву в якій просив справу розглядати в його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити, а також проти заочний розгляд справи не заперечував. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд в позові відмовити, надала відзив на позовну заяву, який приєднаний до матеріалів справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та обставини справи, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що ПП «Теплопостачання» по 31.12.2014 року надавало комунальні послуги з опалення та постачання гарячої води по квартирі № [ADDRESS]. [PERSON] є власником квартири № 118 за адресою: вул. Пушкіна, 67 у м. Черкаси на підставі свідоцтва про право власності САА 226698 від 04.06.2004 року виданого виконавчим комітетом Черкаської міської ради, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 74760032 від 04.12.2016 року. Відповідно до вимог п. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживачем житлово-комунальних послуг являється фізична особа чи юридична особа, яка отримує чи має намір отримувати житлово-комунальні послуги. Пунктом 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що послуги по централізованому опаленню та постачанню гарячої води відноситься до категорії комунальних послуг. Ст. 7 та пунктом 2 ч. 1 ст. 14 Закону встановлено, що ціна на дані послуги затверджується органами місцевого самоврядування. Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 99 від 02 лютого 2011 року та № 2005 від 23 грудня 2011 року встановлені тарифи на центральне опалення та гаряче водопостачання, що надаються ПП «Теплопостачання» по будинку № 67 по вул. Пушкіна в м. Черкаси. З моменту надання послуг по забезпеченню відповідача тепловою енергією в силу ст. 11 ЦК України, норм житлового законодавства та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» між сторонами виникли правовідносини, які полягають у виконанні споживачем зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати спожитих послуг. Відповідно до ч. 3 ст. 20та ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачі зобовязані щомісячно сплачувати вартість комунальних послуг. Обовязок оплачувати надані послуги передбачено також п. 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. У разі незгоди споживача щодо якості та кількості наданих послуг ст. 18 Закону встановлює порядок оформлення претензій до надання житлово-комунальних послуг. Відповідачем не оформлено жодної претензії щодо якості та кількості наданих послуг по централізованому опаленню та постачанню гарячої води у квартирі № [ADDRESS]. Щодо пояснень відповідача щодо незаконного нарахування послуг по централізованому опаленню та постачанню гарячої води суд відноситься критично, оскільки в матеріалах справи наявні акти звірки з абонентом та відомість нарахування послуг, з яких вбачається, що відповідачем частково сплачувались кошти за надані послуги, отже вона фактично погодилася з їх вірним нарахуванням. Що стосується пояснень відповідача про відсутність між сторонами відповідного договору, то суд також не може погодитись, виходячи з наступного. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері на дання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків споруд (ст. 1, ч.2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ст. 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на кілька видів, якими, в тому числі є послуги з централізованого постачання гарячої води, централізованого опалення. Обовязок власника квартири оплачувати послуги з теплопостачання передбачений статтею 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги», згідно якого споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором, або законом; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно відомості бухгалтерії заборгованість відповідача по квартирі № [ADDRESS] за період з 01.07.2014 року по 31.12.2014 року складає 966,76 грн. З вказаної відомості вбачаться, що тариф за грудень 2014 року за теплопостачання зазначено 6,44 грн., однак відповідно до додатку рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 23.12.2011 року № 2005 абонентна плата за 1 м2 загальної опалювальної площі для населення складає 1,05 грн., плата за спожиту теплову енергію за 1 м2 загальної опалювальної площі при відсутності лічильника теплової енергії 4,35 грн. Представник позивача в судовому засіданні стверджував, що нарахування за грудень 2014 року відбулося згідно до додатку № 1 до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 16.12.2014 року № 1218 відповідно до якого тариф за 1м2 загальної опалювальної площі на місяць протягом опалювального періоду для населення складає 6,44 грн., однак суд не бере дане твердження до уваги, оскільки рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради № 1218 прийнято 16 грудня 2014 року та має застосовуватися з 01 січня 2015 року. Нарахування за теплопостачання відповідачу відбувалося відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 23.12.2011 року № 2005, згідно якого відповідачу нараховувалася абонентна плата. Відповідно до відомості абонентна плата також була нарахована за грудень 2014 року, а тому нарахування в розмірі 6,44 грн. є неправомірним, а тому суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за теплопостачання за грудень 2014 року необхідно відмовити. Таким чином заборгованість [PERSON] по центральному опаленню та постачанню гарячої води складає 391,86 грн., яка підлягає до стягнення з відповідача. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України. Згідно ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з Правовою позицією Верховного Суду України від 20.06.2012 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обовязковою для судів загальної юрисдикції, визначено, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води є грошовим зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок по оплаті отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобовязань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином з відповідача підлягають до стягнення 3% річних у розмірі 38,11 грн., інфляційні у розмірі 363,94 грн. (розрахунок приєднано до матеріалів справи). Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Нормою частини 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частини 1 ст. 141 Цивільного процесуального України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 2 вказаної статті Кодексу, інші судові витрати пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені в якості судових витрат витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується копією Договору про надання правової допомоги від 25.09.2016; копією додаткової угоди №1 до Договору від 01.09.2017; копією Акту здачі-приймання робіт (послуг) №1/01-18 від 25.09.2016 року; копією квитанції про оплату правової допомоги; копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення судових витрат, які позивач поніс підлягають до часткового задоволення пропорційно задоволеним позовним вимогам. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, враховуючи те, що відповідач являється інвалідом 2 групи загального захворювання, суд вважає за необхідне компенсувати Приватному підприємству «Теплопостачання» сплачений судовий збір у розмірі 800 грн. за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial