Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Представник позивача Повалій О.В., яка діє в інтересах [PERSON] 27.04.2018 року звернулась до суду з позовною заявою, яка уточнювалась 10.07.2019 року в якій просить суд визнати таким, що втратив право користування однокімнатною квартирою, яка розташована на дев`ятому поверсі дев`ятиповерхового будинку та знаходиться за адресою : [ADDRESS] ; усунути [PERSON] у користуванні квартирою, яка розташована на дев`ятому поверсі дев`ятиповерхового будинку та знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати у справі. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] є власницею однокімнатної квартири, яка розташована на дев`ятому поверсі дев`ятиповерхового будинку та знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2008 року. У вище вказаній квартирі зареєстрований [PERSON] , однак він не проживав у вказаній квартирі більше трьох років та комунальні платежі не сплачував. У зв`язку із чим, 27.04.2018 року [PERSON] була подана позовна заява про визнання особи такою, що втратила право користування та ухвалою суду від 16.05.2018 року було відкрито провадження у справі. Однак, відповідач дізнавшись про розгляд цивільної справи, щоб не втратити місце реєстрації та право користування квартирою повернувся до квартири, без згоди позивача та привіз до квартири собаку бійцівської породи « Бультер`єр ». Дізналась про це позивач лише у вересні 2018 року, коли приїхала до своєї квартири і не змогла до не ї потрапити через агресивну собаку. Відповідач раніше не проживав у вказаному помешканні, а там проживала вона з дітьми до часу коли вони не переїхали до м. Харкова. Відповідач у свою чергу проживав за різними адресами, а потім проживав з якоюсь жінкою, тобто створив нову сім`ю. Відповідач втратив право на користування квартирою, у сторін у кожного своє особисте життя, спільного господарства разом не ведуть, не спілкуються тобто користуватись майном без згоди позивача відповідач не має. Повернення відповідача до спірної квартири без згоди на це власника не поновлює його прав на проживання в цій квартирі, так як строки відсутності відповідача пропущені. Відповідач є колишнім членом власника спірної квартири та має право на проживання у квартирі лиш на час коли був членом сім`ї, а після припинення фактичних шлюбних відносин, як власник житла, не надавала згоди на державну реєстрацію відповідача та його проживання в належній їй квартирі. У зв`язку із тим, що відповідач повернувся проживати у спірній квартирі було змінено позовні вимоги додавши вимогу про усунення перешкод шляхом виселення. Оскільки протиправна поведінка відповідача порушує права позивача як власника житлового приміщення, тому за захистом їх прав та свобод вони вимушені звернутись до суду з даним позовом. Не погоджуючись з пред`явленими позовними вимогами відповідач [PERSON] надав до суду письмовий відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та вказав, що він вважає позов безпідставним та необґрунтованим, оскільки ще до моменту реєстрації в квартирі за адресою: [ADDRESS] він в ній постійно мешкав разом з позивачем з кінця листопада 2007 року, на той час за усною домовленістю зі спадкоприємцем на той час, а згодом власником та продавцем [PERSON] ,, іншого житла він не має, частково сплачує комунальні послуги, отримує кореспонденцію на дану адресу. Також долучив до матеріалів справи заяву [PERSON] щодо надання згоди на тимчасову поїздку до АРК їх дитини, де позивач зазначила його адресу: [ADDRESS] . Указа, що з грудня 2008 року [PERSON] перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Згідно з відмітки у його паспорті з 08.07.2008 року він зареєструвався у спірній квартирі та мешкав з позивачем однією сімєю. Тобто набув право користування житлом як член сім`ї власника. Отже, [PERSON] для задоволення його потреб. вважає, що суду не надано документів, що підтверджують право на користування квартирою, передбачені ч.2 ст. 405 ЦК України та підстави припинення сервітуту передбачені ст. 406 ЦК України. Він є батьком [PERSON] та продовжує проживати в займаному жилому приміщенні, а вважає, що він не втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 16.05.2018 року відкрито провадження та прийняття до розгляду справу в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 17-18, суддя Прасолов В.М.) . На підставі розпорядження керівника апарату суду №448 та протоколу розподілу справи від 13.02.2019 року справа передана судді Гриню Н.Г. (а.с. 109, 110). Враховуючи характер та предмет спору суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримала та пояснила, що [PERSON] зійшлась з відповідачем у 2002 році та стали разом проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS] та проживали разом до 2013 року, у січні 2014 року перестали проживати разом, як чоловік та дружина. [PERSON] проживала у квартирі разом з сином, а відповідач проживав за іншою адресою з іншою жінкою. 20.06.2017 року [PERSON] разом з сином переїхали до м. Харкова де і проживає на даний час. 09.06.2020 року подала заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні та суду пояснила, що вона з відповідачем не проживали з січня 2014 року, оскільки він почав проживати за іншою адресою з іншою жінкою. На момент подання позову він у спірній квартирі не проживав та заїхав до квартири у липні 2018 року. Свідки, які підписали акт до суду не з`являться, так як відповідач їм погрожує. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог вважав їх необґрунтованими, та просив відмовити у їх задоволенні. Вказав, що на даний час проживає в спірній квартирі із своєю дружиною, а позивач із їх спільним сином постійно проживає у м. Харкові. Вважає, що має право користування квртирою, оскільки мав стосунки із позивачкою від яких в них народився син, в подальшому подав заяву про розгляд справи за його відсутності, пред`явлені до нього позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Допитаний у якості свідка [PERSON] суду показав, що проживає у цивільному шлюбі з позивачем два роки, на теперішній час у м. Харкові. У позивача є житло у м. Кривому Розі, там меблі, речі позивача та там на теперішній час проживає відповідач, що коїться у квартирі їм не відомо. Коли були у квартирі рік назад, то відповідач не проживав там, а тепер проживає. Коли приїздилиу Кривий Ріг зустріли відповідача та він повідомив, що проживає у квартирі, а вони ночували у сусідів, тому що там був відповідач, який завів собаку і можливості потрапити до квартири у них не має. Зі слів сусідів відомо, що відповідач там проживає далі. На час коли складали акт, що заселився [PERSON] , усі сусіди давали пояснення, що недавно. Вони коли приїздили постукали до квартири та почули собаку, попросили відповідача покинути квартиру на одну ніч. Перший раз приїздили влітку 2018 року, а влітку 2019 року вони потрапити до квартири не змогли, Вони частіше двох разів не приїздили та про те, що відповідач заселився до квартири повідомила сусідка [PERSON] Допитаний у якості свідка [PERSON] суду показав, що з [PERSON] у нього відносини дружні, а з [PERSON] він відносин не підтримує. Коли саме сторони проживати він не знає. З 2004 року він знає [PERSON] , тоді він проживав з [PERSON] . Квартира здається була відповідача. [PERSON] переїхала до [PERSON] . [PERSON] проживав на мкрн. Гірницький та періодично проживає там його речі, раніш він проживав у матері на Піонері. В спірній квартирі він останній раз був на початку 2019 року. [PERSON] не проживає у квартирі, він приходив гості до [PERSON] та бачив, що її речей там не має. Уточнив, що до м. Харкова [PERSON] переїхала 3-4 роки назад, а [PERSON] проживав на Косіорі рік, коли у нього була цивільна дружина. Допитаний у якості свідка [PERSON] суду показав, що він знайомий з відповідачем з дитинства, у них дружні стосунки. З позивачем також був знайомий. Йому відомо, що у сторін були стосунки та вони разом проживали, у них спільна дитина, був у них в гостях на мкрн. Гірняцький. На теперішній час [PERSON] разом зі своєю новою дружиною проживають у спірній квартирі. Зі слів відповідача йому відомо, що до нього приїздив син від першого шлюбу . Знає, що сторони жили разом, а потім якийсь конфлікт був та позивач його вигнала з квартири приблизно 2013-2014 рік, а потім був суд і знову вселився. Тоді нетривалий час жив у соєї матері. Позивач з відповідачем не мешкає переїхала до м. Харкова. З відповідачем спілкується часто, оскільки живуть по сусідству, постійно бачить як він палить. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позову за відсутності учасників справи. В ході провадження по справі представником позивача [PERSON] заявлялось клопотання про виклик свідків (а.с.116), яке протокольною ухвалою суду від 21.05.2019 року задоволено частково (а.с.146). Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів судом не вживались. У подальшому сторони відмовились від допиту частини свідків , які на неодноразові виклики до суду не з`явились. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 27.03.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі №1-139 та Витягом КП «Криворізьке БТІ» ДОР №18390163 від 05.04.2008 року (а.с.7, 8). [PERSON] не є співвласником вказаного житлового приміщення, однак з 18.07.2008 року значиться зареєстрованим, що підтверджується довідками відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради за вих. №01.16-12/1759 від 20.04.2018 року та за вих. 01.16-12/2021 від 04.05.2018 року та проживає у вказаній квартирі на теперішній час, що не заперечується сторонами у справі (а.с.9, 16). При цьому судовим розглядом справи встановлено, що що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали у квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується сторонами Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилались на чинення їй перешкод [PERSON] у володінні та користуванні належним їм житловим приміщенням, оскільки згоду на його вселення після припинення їх спільного проживання у 2014 році вона не надавала, у зв`язку з чим просить суд виселити його з житлового приміщення та визнати його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] зверталась до правоохоронних органів з заявами щодо чинення перешкод її колишнім співмешканцем [PERSON] у користування квартирою, чиненні сварок (а.с. 82, 86-89). Крім того, позивач зверталась до суду з вимоги про визнання такими, що втратили права користування спірною квартирою відповідача по справ та [PERSON] (мати відповідача) та рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.10.2014 року [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування, а у задоволенні позовних вимог до [PERSON] відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.12.2014 року вказане рішення залишено без змін (а.с. 49-55). Згідно зі ст.317, ч.1 ст.319, ст.383 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статті 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цим норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При цьому, позивач повинен довести, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64,156 ЖК УРСР, а застосування ст.405 ЦК України є обґрунтованим. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживав у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї власника (колишній чоловік позивача) і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] є власником спірної квартири, в якій разом з [PERSON] вони проживали разом до 2014 року, після чого останній проживав певний час за іншої адресою, що підтверджується зокрема показаннями свідка [PERSON] . Обставини не проживання [PERSON] у квартирі постійно з грудня 2014 року по 27.12.2017 року, підтверджені актом з місця проживання (а.с.11). Однак свідки зазначені в цьому акті в суді не допитані, а позивач та відповідач надали різні пояснення з приводу періоду непроживання [PERSON] у спірній квартирі, що свідчить про недостатність підстав для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою в констектсі положень ст. 72 ЖК України. Однак суд зазначає, що підставою для набуття права особистого сервітуту [PERSON] було перебування у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , що не заперечується сторонам та підтверджується показанями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із чим він набув права особистого сервітуту на користування спірною квартирою та зареєстрував там місце проживання. Після припинення сторонами фактичних шлюбних відносин відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, вони спільно не проживають, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. [PERSON] із сином постійно проживає у м. Харкові, що не заперечується сторонами. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17. [PERSON] не є членом сім`ї позивача та не укладав з нею договору про порядок користування чужим майном. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є повноправним власником житла, права володіння, користування та розпорядження яким вона не має можливості реалізовувати в повному обсязі, оскільки відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власниці житла, чинить позивачеві перешкоди у здійсненні такого права, яке за даних обставин підлягає захисту судом із задоволенням пред`явленої [PERSON] вимоги про усунення їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення з вказаного приміщення [PERSON] . Разом з тим в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом слід відмовити, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах закону, так як саме факт не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним ( ст. 405 ЦК України), оскільки в суді встановлено факт проживання відповідача у спірній квартирі. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У силу вимог п.п.1-3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Враховуючи доведеність в ході судового розгляду обставин порушення прав позивача як власника житлового приміщення, створення перешкод відповідачем в користуванні ним, зважаючи на втрату ним права сервітуту на користування чужим житловим приміщенням відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] частково задовольнити, усунувши перешкоди в користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , з вказаного житлового приміщення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України суд враховує часткове задоволення позовних вимог на користь позивача, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір 768,40 грн. за вимогу про виселення, а судовий збір щодо вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування покласти на позивача пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial