Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданим Лозівською міською радою Харківської області, 15.09.2009 року, на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення Лозівської міської ради Харківської області від 27.05.2008 року [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою. Однак, понад рік у вказаній квартирі він не проживає, комунальні послуги не сплачує, будь -які витрати по її утриманню не несе. В зв'язку з цим позивач не має можливості оформили субсидію по комунальним платежам по квартирі, тому просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надавала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності її довірителя [PERSON] Крім цього в своїй заяві просила в разі неявки відповідача по справі ухвалити по справі заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області 15 вересня 2009 року є власником двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). В даній квартирі зареєстрований [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради від 10.09.2018 року. Понад один рік відповідач в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. На даний час [PERSON] працює за кордоном, де і мешкає. Із копії довіреності, виданої [PERSON] на ім'я [PERSON] від 17.08.2018 року, вбачається, що [PERSON] не заперечує проти зняття його з реєстрації за адресою: Україна, [ADDRESS] (а.с.13). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідач в даному випадку своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинна сплачувати з вини відповідача, тощо. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного можливо зробити обґрунтований висновок про те, що відповідач був зареєстрований як член сім'ї власника житла, у спірній квартирі він відсутній та не проживає без поважних причин понад один рік, будь-які домовленості між відповідачем і власником житла відсутні. Отже, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та відповідають вимогам закону, тому суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved