Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Представник позивача просить визнати недійсним договір оренди землі №379 від 16 березня 2012 року, укладений між публічним акціонерним товариством «Насінневе» та [PERSON], який зареєстрований у відділі Держкомзему у Кегичівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 грудня 2012 року за №632315564002095; зобов'язати приватне акціонерне товариство «Насінневе» повернути [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,5111 га, кадастровий [NUMBER], яка розташована на території Слобожанської (Чапаєвської) селищної ради Кегичівського району Харківської області, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 2016 року №106, номер запису про право власності в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13258543 від 15 лютого 2016 року; стягнути з відповідача судові витрати по справі. Згідно з позовом, позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,5111 га, кадастровий [NUMBER], яка розташована на території Слобожанської (Чапаєвської) селищної ради Кегичівського району Харківської області, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 2016 року №106, номер запису про право власності в Держреєстрі речових праві на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13258543 від 15 лютого 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №28244461 від 15 лютого 2016 року приватного нотаріуса Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] Вказану земельну ділянку він успадкував після смерті [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], на підставі заповіту, посвідченого Чапаєвською селищною радою Кегичівського району Харківської області 27 квітня 2012 року за реєстровим №39. Зазначена земельна ділянка знаходиться в оренді у відповідача на підставі договору оренди землі №379 від 16 березня 2012 року, укладеного відповідачем із [PERSON], який зареєстрований у відділі Держкомзему у Кегичівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 грудня 2012 року за №632315564002095. Цінним листом від 18 квітня 2016 року позивачем була подана вимога до відповідача щодо набуття ним права власності на вищевказану земельну ділянку та запропоновано розірвати вищевказаний договір, на що відповідач листом від 05 травня 2016 року відмовив у достроковому розірванні договору. Позивач зазначає, що зазначений договір та додатки до нього, як то: акт прийому-передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, [PERSON] не підписувала, і з її сторони не було волевиявлення на укладання цього правочину. Позивач вважає, що та обставина, що договір оренди землі, на підставі якого відповідач користується належною йому земельною ділянкою, не підписаний [PERSON], свідчить про відсутність її наміру укладати цей договір, укладення договору не відповідало її волі, укладати вказаний договір вона не бажала. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Договір оренди землі підлягає державній реєстрації та є укладеним з моменту його державної реєстрації. Таким чином, з огляду на те, що державна реєстрація спірного договору відбулась 19 грудня 2012 року, він є укладеним, а отже, оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. До початку розгляду справи по суті позивач надав заяву про розгляд справи без його участі. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Повідомив, що [PERSON] дійсно не підписувала оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, відтак волевиявлення з її боку на укладення оспорюваного договору не було. З висновками судової почеркознавчої експертизи погодився, позов просив задовольнити. Проти задоволення клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності заперечив, вважає його необґрунтованим, оскільки право позивача на земельну ділянку виникло з моменту оформлення спадщини [PERSON], тобто з 15 лютого 2016 року, отже і право вимагати усунення порушених прав виникло саме з цього моменту. Крім того, позивач не мав можливості отримати будь-яку інформацію щодо земельної ділянки без наявності у нього документа не спадкове майно. Представник відповідача Криштоп Я.І., до початку розгляду справи по суті, через канцелярію суду, надала письмове заперечення проти позову, яке також підтримане у судовому засіданні, згідно з яким відповідач позовні вимоги не визнає з наступних підстав. 21 квітня 2016 року до ПрАТ «Насінневе» надійшла вимога від [PERSON] про розірвання договору оренди землі №379 від 16 березня 2012 року. Листом від 05 травня 2016 року №930 ПрАТ «Насінневе» відхилило пропозицію [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходячи з роз'яснень Міністерства юстиції України «Щодо форми правочинів» від 19 квітня 2011 року правочин - це вольова дія суб'єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє бажання особи. Згідно теорії цивільного права до правочинів з недоліками волі можна віднести: 1) правочини, вчинені дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; 2) правочини, вчинені під впливом помилки; 3) правочини, вчинені під впливом обману; 4) правочини, вчинені під впливом насильства; 5) правочини, вчинені під впливом тяжкої обставини. Відповідний висновок також слідує із Узагальнення Верховного суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Посилання позивача на те, що укладення договору оренди землі з ПрАТ «Насінневе» не відповідало волі [PERSON] є необґрунтованим, оскільки відсутність волі на здійснення угоди свідчить, відповідно, про відсутній фактичний склад угоди взагалі. Втім, у самому договорі №379 від 16 березня 2012 року та додатках до нього є підпис Орендодавця, а сам [PERSON] визнає факт укладення відповідного договору, що вбачається зі змісту позовної заяви від 17 серпня 2016 року. Виходячи з положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Втім, зважаючи на те, що відповідно до пп. 2 п. 8 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину, представник відповідача звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 14 вищевказаного Закону договір оренди укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі №6-162ц13 від 19 лютого 2014 року, за змістом статей 18,20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Виходячи з роз'яснень Міністерства юстиції України «Щодо форми правочинів» від 19 квітня 2011 року формою правочину є спосіб вираження волі його сторін. Отже, наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Також, [PERSON] протягом дії договору оренди землі укладеного з ПрАТ «Насінневе», який згідно пояснень позивача орендодавець не підписувала і не знала про його існування, отримувала кожного року з часу укладення договору і до часу звернення з даним позовом до суду, від відповідача орендну плату передбачену договором, що підтверджується видатковими касовими ордерами від 16 травня 2012 року, 04 грудня 2012 року, реєстрами проданих цінностей за готівковий розрахунок №179/2875 від 05 вересня 2012 року (пшениця), №180/2876 від 05 вересня 2012 року (ячмінь), №726, №706, №744, №794, №839, №925, №1002 за 2014 рік, списком №18 на видачу кукурудзи за 2012 рік, списком №17 на видачу соняшника за 2012 рік, списком №1/3172 на видачу пшениці за 2013 рік, списком №1/13 на видачу кукурудзи за 2013 рік, списком №5/16 на видачу соняшника за 2013 рік, де в графі навпроти її прізвища є особистий підпис, а також, заявами про видачу готівки від 16 березня 2012 року та 09 листопада 2012 року. Боргу по орендній платі за ці роки немає, що є підтвердженням факту виконання відповідачем договірного зобов'язання і прийняття орендодавцем зобов'язання за договором оренди землі. Зазначений договір діяв на протязі тривалого часу. Умови договору Орендодавець тривалий час не оскаржувала, регулярно отримувала орендну плату, що свідчить про те, що [PERSON] прийняла на себе передбачені умовами договору права та обов'язки і одобрила їх. В даному випадку отримання орендної плати від відповідача свідчить про наявність договору оренди землі та фактичне виконання його умов. Крім того, представник відповідача звертає увагу на те, що 21 квітня 2016 року [PERSON] звертався до ПрАТ «Насінневе» із вимогою саме про розірвання договору оренди землі, отже ним визнавалася дійсність вище зазначеного договору. У судовому засіданні представник відповідача Філімонова О.М. також повідомила, що вважає позовні вимоги недоведеними. Вважає, що висновок експертизи, на який посилається представник позивача, відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України, не є обов'язковим, тобто, може сприйматися у сукупності з іншими доказами, крім того, експертиза має недоліки, оскільки підписи порівнювалися з листами, які незрозуміло ким написані. Представник відповідача письмово та у судовому засіданні також заявила про застосування строку позовної давності з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В якості підстави позову позивач посилається на те, що [PERSON] оспорюваний договір не підписувала, що вказує на відсутність у Орендодавця волевиявлення на укладення договору. За нормами ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна фізична особа має право звернутись до суду виключно за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В обґрунтування своїх вимог позивач, серед іншого, посилається на те, що саме йому на теперішній час належить право власності на земельну ділянку, що є об'єктом оренди за оспорюваним договором (право власності на земельну ділянку набуто ним в порядку спадкування після смерті [PERSON].). Виходячи з положень ч. 1 ст. 317 ЦК України, ч. 1 ст. 78 ЗК України змістом права власності на землю є 1) право володіти, 2) право користуватись, 3) право розпоряджатись земельною ділянкою. Оспорюваний договір жодним чином не перешкоджає позивачу розпоряджатись земельною ділянкою. Тож позивач звернувся до суду за захистом права володіти і права користуватись земельною ділянкою. Щодо особи, на захист права якої спрямовано позов, представник відповідача зазначає, що, відповідно до п. 2 постанови Пленуму у ВСУ від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Зазначене, а також зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України, свідчить про те, що й право особи повинно бути наявне у особи в момент вчинення правочину, яким порушене таке право. На момент вчинення правочину позивач не мав права власності на земельну ділянку (у тому числі не мав права володіння та не мав права користування земельною ділянкою). Наявна у справі копія державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] вказує, що на момент вчинення оспорюваного правочину право власності на земельну ділянку належало [PERSON] Тож, у разі якщо суд за результатом розгляду цієї справи дійде висновку, що оспорюваний договір є недійсним, то такий правочин в момент його вчинення порушив право володіти та право користуватись земельною ділянкою саме [PERSON] Щодо моменту переходу до позивача права володіти і права користуватись земельною ділянкою зазначає, що зі змісту копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 2016 року, наявного у справі, вбачається, що [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). За нормами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною ж 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом же відкриття спадщини є день смерті особи (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі 6-164 цс 12, яка за нормами 360-7 ЦПК України є обов'язковою та має враховуватись судами, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Таким чином, у день смерті [PERSON] (який є днем відкриття спадщини) - [INFO] до позивача (який є спадкоємцем за заповітом) перейшло право володіти і право користуватись земельною ділянкою, а право розпорядження земельною ділянкою перейшло вже після отримання свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності. Щодо обчислення строку позовної давності представник відповідача зазначає наступне. Земельна ділянка, на захист права володіння і права користування якою спрямовано позов, використовується у господарській діяльності відповідача з 2012 року, тож з 2012 року з володіння і користування [PERSON] (спадкодавця) вибула земельна ділянка і саме з цього часу [PERSON] (спадкодавець) могла довідатися про порушення її права та про особу яка його порушила. Зокрема, 19 грудня 2012 року оспорюваний договір було зареєстровано у відділі Держкомзему у Кегичівському районі, де зберігається третій примірник договору землі. І у разі звернення [PERSON] (спадкодавця) починаючи з 19 грудня 2012 року до відділу Держкомзему у Кегичівському районі вона могла безперешкодно дізнатись про існування оспорюваного договору оренди землі та вжити своєчасних заходів щодо захисту своїх прав в межах строків позовної давності, але не скористатись цією можливістю за відсутності поважних причин. Частина 1 та 2 ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на час реєстрації спірного договору оренди землі) передбачила таку можливість, а саме: 1. Інформація з Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надається у формі витягу, інформаційної довідки та виписки; 2. Витяг з Державного реєстру прав на підставі заяви мають право отримувати: власник (власники) нерухомого майна або їх уповноважені особи; спадкоємці (правонаступники - для юридичних осіб) або їх уповноважені особи; особа (особи), в інтересах якої (яких) встановлено обтяження, або їх уповноважені особи». Частиною 1 ст. 10 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на час реєстрації спірного договору оренди землі) передбачено: «державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб'єктів прав, об'єктів нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, і картографічні ( графічні) дані.» Це, на думку представника відповідача, підтверджує той факт, що [PERSON] (спадкодавець) мала право звернутися до відділу Держкомзему у Кегичівському районі з метою виявлення порушення своїх прав. Таку ж позицію займає й Верховний суд України відповідно до його правової позиції у справі за № 6-2469цс16, де зазначається: «Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». Враховуючи наведене, [PERSON] не тільки мала можливість дізнатися про наявність оспорюваного договору, але й мала обов'язок знати про стан своїх майнових прав, зокрема тих, що стосуються користуванням її земельною ділянкою. Таким чином, перебіг строку позовної давності для оспорюваного договору оренди землі розпочався у момент коли [PERSON] (спадкодавець) могла дізнатись про порушення її права, а саме з 19 грудня 2012 року тобто з моменту державної реєстрації договору у відділі Держкомзему Кегичівського району. Відповідно для [PERSON] строк позовної давності сплив 19 грудня 2015 року. Що ж стосується позивача, до якого з часу відкриття спадщини після [PERSON], а саме з [INFO] перейшли від спадкодавця ([PERSON].) право володіти і право користуватись земельною ділянкою, то необхідно зазначити, що позивач не є самостійною особою права якої порушено, оскільки права за захистом яких він звернувся до суду перейшли до нього в порядку спадкування після смерті [PERSON] (в момент вчинення правочину безпосередньо позивач жодного відношення до правочину не мав і жодних безпосередньо його прав порушено не було). Таким чином, для позивача строк позовної давності не є окремим, а також перейшов в порядку спадкування (правонаступництва) від [PERSON] Оскільки починаючи з дня смерті [PERSON] позивач мав право на звернення до суду за захистом своїх прав, та з огляду на те, що смерть особи відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦК України не є підставою для зупинення чи переривання перебігу позовної давності - то перебіг позовної давності, що розпочався для [PERSON] (спадкоємця) з 19 грудня 2012 року та у день її смерті [INFO] перейшов до [PERSON] (спадкоємця) сплив 19 грудня 2015 року. Позовна ж заява до суду подана лише 17 серпня 2016 року - тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. У зв'язку з тим, що [PERSON] могла дізнатися про існування оспорюваного договору оренди землі починаючи з 19 грудня 2012 року (з моменту його державної реєстрації) строк позовної давності для неї та будь-яких інших майбутніх власників земельної ділянки, у тому числі й для позивача розпочався саме 19 грудня 2012 року. Однак, позовна заява про визнання недійсним договору оренди подано 17 серпня 2016 року з пропуском позовної давності, а згідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року № 10 «позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Щодо фізичної особи (громадянина) останнім можуть бути документально підтвердженні тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад за кордоном) тощо.». За таких обставин, представник відповідача просить суд застосувати до цього позову строк позовної давності. У судовому засіданні досліджені: копія договору оренди землі №379 від 16 березня 2012 року з актом визначення меж земельної ділянки в натурі від 16 березня 2012 року та актом передач-прийому земельних ділянок згідно з цим договором; копія паспорта та ІПН [PERSON]; копія державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] від 06 грудня 2002 року, виданого на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 5,51 га на території Чапаєвської селищної ради Кегичівського району Харківської області, з відміткою приватного нотаріуса про те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 лютого 2012 року №217 право на цю земельну ділянку перейшло до [PERSON]; копія розрахунку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарських угідь ділянки приватної власності [PERSON] Чапаєвської селищної ради Кегичівського району з експлікацією земель; копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 2016 року №106, згідно з яким спадкоємцем майна [PERSON] є [PERSON], до складу спадщини входить земельна ділянка площею 5,5111 га, кадастровий [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Чапаєвської селищної ради Кегичівського району Харківської області; копія Інформаційної довідки з Держреєстру речових прав на нерухоме майно №53256402 від 15 лютого 2016 року; копія листа-вимоги [PERSON] директорові ПАТ «Насінневе» від 18 квітня 2016 року про повернення земельної ділянки; копія листа ПАТ «Насінневе» [PERSON] від 05 травня 2016 року №930 про відмову у розірванні договору та поверненні земельної ділянки; копія паспорта та ІПН [PERSON] з підтвердженням його анкетних даних; копії відомостей та реєстрів на видачу [PERSON] орендної плати за землю за 2012 - 2014 роки; висновок судово-почеркознавчої експертизи №12365/2075 за цивільною справою №624/600/16-ц від 28 лютого 2017 року; висновок додаткової судово-почеркознавчої експертизи №13207/15130 від 19 серпня 2017 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом «Про оренду землі» (на момент виникнення спірних правовідносин ) (далі - Закон) та відповідними підзаконними актами. В ч. 1 ст. 14 Закону передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно з положеннями ч. 2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду від 04 жовтня 2016 року призначено судову почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 28 лютого 2017 року №12365/2075, підписи від імені [PERSON] в договорі оренди землі №379 від 16 березня 2012 року, акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 16 березня 2012 року та акті передачі-прийому земельних ділянок згідно з договором оренди від 16 березня 2012 року виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON] Крім того, ухвалою суду від 04 липня 2017 року, за клопотанням представника позивача направлено до експертної установи третій примірник договору оренди земельної ділянки №379 від 16 березня 2012 року, який, як з'ясувалось під час розгляду справи, не був направлений експертам на дослідження. Згідно з висновком додаткової судово-почеркознавчої експертизи №13207/15130 від 19 серпня 2017 року підписи від імені [PERSON] в договорі оренди землі б/н від 16 березня 2012 року, акті передачі-прийому земельних ділянок згідно з договором оренди від 16 березня 2012 року та акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 16 березня 2012 року виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON] Щодо цих висновків представник відповідача зазначила, що вони не є обов'язковими, можуть розглядатися судом у сукупності з усіма доказами. Про призначення додаткової експертизи або постановлення експертові додаткових питань стороною відповідача не заявлено. Оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про волевиявлення спадкодавця позивача на укладення оспорюваного договору представник відповідача суду не надав, а висновки судової почеркознавчої експертизи свідчать про те, що [PERSON] не підписувала оскаржуваний договір оренди землі та додатки до нього, факт відсутності її волевиявлення на укладання цього договору є доведеним, а зазначений договір підлягає визнанню недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення позивача, підтвердженого його особистим підписом. Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного. У судовому засіданні доведено, а сторона відповідача не заперечувала те, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою. За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача також підлягають задоволенню. Судом розглянуто доводи відповідача на заперечення позову. Так, представником відповідача заявлено про те, що позивач звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору, а не визнання його недійсним, а зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач визнає факт укладення оспорюваного договору. Відтак, виходячи з положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З огляду на позицію представника позивача та його процесуальну поведінку протягом розгляду справи, що була направлена на збір максимальної кількості доказів на підтримання позову, суд вважає таке твердження представника відповідача не доведеним та необґрунтованим. Враховуючи висновки судової почеркознавчої експертизи, суд також не може вважати обґрунтованими доводи представника відповідача про те, що наявність на договорі підписів сторін підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Крім того, представник відповідача, як на підтвердження факту обізнаності та прийняття [PERSON] умов оспорюваного договору оренди землі, посилалася на отримання нею орендної плати за землю; надала до суду копії відомостей про отримання [PERSON] орендної плати за оспорюваним договором, що також не може бути враховано судом як доказ дійсності оспорюваного договору оренди землі, з огляду на те, що, згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним. Оспорюваний договір був укладений без волевиявлення спадкодавця позивача, зазначене доведено доказами, стороною відповідача не спростовано, тому суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що [PERSON] отримувала плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому. Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору. Тому, факт отримання [PERSON] плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. Крім того, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності. Розглядаючи зазначену вимогу, суд виходить з того, що, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, право позивача на позов виникло 15 лютого 2016 року, тобто з моменту набуття ним права власності на земельну ділянку за заповітом та його державної реєстрації, що, в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. За таких обставин, суд вважає твердження представника відповідача про те, що перебіг строку позовної давності для оспорюваного договору оренди землі розпочався у момент коли [PERSON] (спадкодавець) могла дізнатись про порушення її права, а саме з 19 грудня 2012 року (з моменту державної реєстрації договору у відділі Держкомзему Кегичівського району), а перебіг строку позовної давності, що перейшов до [PERSON] (спадкоємця) [INFO] сплив 19 грудня 2015 року, суд також вважає безпідставним. Відтак, підстав вважати пропущеним строк позовної давності немає. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22 квітня 2015 року, справа №6-48цс15) Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст. 79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що пов'язані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню з відповідача на користь позивача в сумі 1102,40 грн., по оплаті експертизи - 11790,40 грн., з яких: 8076,40 грн. сплачено позивачем за проведення основної експертизи, а 3714 грн. - додаткової. Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає.

Outcome: approved