Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Прокурор Обухівського району Київської області звернувся до суду з позовом до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області та [PERSON] про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки, а саме просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №117/145 від 25 листопада 1999 року, визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №113/29 від 19 грудня 2000 року, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 24 грудня 1999 року, укладений між Виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області в особі голови Федоренка Миколи Микитовича з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, про надання у тимчасове користування на умовах оренди земельної ділянки площею 0,03 га, вартістю 88,96 грн., визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 07 лютого 2001 року, укладений між Виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області в особі голови Федоренка Миколи Микитовича з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, про надання у тимчасове користування на умовах оренди земельної ділянки площею 0,05 га, вартістю 5805,00 грн. та зобов'язати [PERSON] повернути земельну ділянку загальною площею 0,08 га, вартістю 5893,96 грн. у комунальну власність територіальній громаді смт. Козин в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вищевказані земельні ділянки були надані з порушенням на той час діючого законодавства. В судове засідання представник позивача не з'явився надавши заяву про розгляд справи у відсутності представника позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачі до судового засідання не прибули, причин неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів Перевіривши матеріали справи, суд встановив наступне: Під час проведення перевірки встановлено, що виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області прийнято рішення №117/145 від 25 листопада 1999 року на підставі якого 24 грудня 1999 року укладено договір оренди земельної ділянки між Виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області в особі голови Федоренка Миколи Микитовича з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони. На підставі даного договору [PERSON] набула право тимчасового користування на умовах оренди земельною ділянкою, площею 0,03 га, яка розташована на території Козинської селищної ради народних депутатів, ДК «Мистецтво», Обухівського району, Київської області. Земельна ділянка виділена для забезпечення водоохоронного режиму водоканалу та організації відпочинку, терміном на 49 років. Грошова оцінка земельної ділянки складає 88 гривень 96 копійок. Актом про передачу земельної ділянки в тимчасове користування на умовах оренди від 27 грудня 1999 року засвідчено, що Козинська селищна рада Обухівського району Київської області в особі голови Федоренка М.М. передала, а [PERSON] прийняла земельну ділянку площею 0,03 га, що знаходиться в смт. Козин, ДК «Мистецтво» яка прилягає до її садової земельної ділянки для забезпечення водоохоронного режиму та організації відпочинку. Межі земельної ділянки закріплені в натурі на місцевості огорожами між сусідніми земельними ділянками. Окрім того, виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області прийнято рішення №113-29 від 19 грудня 2000 року на підставі якого 7 лютого 2001 року укладено договір оренди земельної ділянки між Виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області в особі голови Федоренка Миколи Микитовича з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони. На підставі даного договору [PERSON] набула право тимчасового користування на умовах оренди земельною ділянкою, площею 0,05 га, яка розташована на території Козинської селищної ради народних депутатів, Обухівського району, Київської області. Земельна ділянка виділена для культурно оздоровчих та рекреаційних цілей, терміном на 49 років. Грошова оцінка земельної ділянки складає 5805 гривень 00 копійок. З того часу спірними земельними ділянками, розташованими в смт. Козин в межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області користується [PERSON] Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР в редакції, яка діяла у 2000 році, виключно на планерних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання у сфері регулювання земельних відносин. Окрім того, прийняття рішення № 113/29 від 19 грудня 2000 року та укладання договору оренди земельної ділянки від 7 лютого 2001 року суперечить нормі ст. 9 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року №561-XII, де зазначається, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, у тому числі на умовах оренди. Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року №561-XII сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ. Як зазначалось в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року, перелік повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин, визначений ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є вичерпним, а отже, право виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо надання земельних ділянок комунальної власності у користування, законом не передбачено. Отже, у Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області на момент прийняття рішень про надання земельних ділянок в оренду були відсутні повноваження з прийняття вказаних рішень. Відповідно до п.10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року №161-ХІV в редакції, яка діяла у 2000 році, орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Тобто, в даному випадку органом, уповноваженим приймати рішення та укладати договори про передачу вищевказаних земельних ділянок, як ділянок, які розташовані в межах населеного пункту смт. Козин була Козинська селищна рада Обухівського району Київської області. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року №161-ХІV в редакції, яка діяла у 2000 році, орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, цим та іншими законами України та договором оренди землі. Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року №161-ХІV в редакції, яка діяла у 2000 році, передбачено, що відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4, 5, 6, 7, 9, 13, 15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України. Згідно ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року №1540-VІ, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Отже, у Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області на момент прийняття рішень про надання земельних ділянок в оренду були відсутні повноваження з укладання договорів оренди земельних ділянок. Таким чином, з наведеного вбачається, що оспорювані договори про оренду землі від 24 грудня 2000 року та 7 лютого 2001 року не відповідають нормам діючого на той час законодавства, та можуть бути визнані у судовому порядку недійсними. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-VІ, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 121 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в судах у випадках, визначених законом. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в суді), прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява є підставою для порушення справи в суді. Згідно статті 361 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом. Крім того, відповідно до статті 188 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року №2768-ІІІ, державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України. Відповідно до ст. 6 вказаного Закону до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належить здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; ведення державного обліку і реєстрації земель, достовірності інформації про земельні ділянки та їх використання та інше. Відповідно до підпункту «а» пункту 4.1. статті 4 «Положення про державну інспекцію сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 грудня 2011року №770, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12 січня 2012 року за № 34/20347, Держсільгоспінспекція відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за: - дотриманням вимог земельного законодавства при набутті права власності на земельні ділянки за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, застави та іншими цивільно-правовими угодами; - дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; - дотриманням вимог земельного законодавства органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з питань передачі земель у власність та надання у користування, у тому числі в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах. Разом з тим ст. ст. 6, 9, 10 зазначеного Закону, якими передбачено повноваження згаданого органу, визначено способи здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а також встановлено повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (надійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011. Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-VІ, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-VІ, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або спору, яка його порушила. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20 грудня 2011 року №4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності з 15 січня 2012 року, встановлено, що позов про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, може бути подано протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто до 15 січня 2015 року. Зважаючи на вказані приписи законодавства та враховуючи, що право користування спірними земельними ділянками порушено внаслідок незаконного прийняття рішень Виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області та укладення на підставі даних рішень договорів оренди земельних ділянок, подається в межах визначеного законом строку позовної давності. Враховуючи викладене та

Outcome: approved