Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись у його обґрунтування на те, що між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] на підставі кредитного договору № 200828768401 видано кредитну карту з лімітом овердрафту у сумі 17695 грн., який згодом було збільшено до 48200 грн. Натомість відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість на 14 травня 2021 р. в сумі 72239,65 грн., з яких 49327,26 грн. борг за кредитом, 22812,39 грн. борг за процентами. Враховуючи викладене просив суд стягнути з відповідача на користь АТ «Перший Українські Міжнародний Банк» заборгованість у сумі 72239,65 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 2270 грн. Відповідно до наданого суду відзиву, [PERSON] , не визнаючи пред`явлені до нього позовні вимоги, просив суд відмовити банку у стягненні з нього боргу за договором кредиту, оскільки у заяві про видачу йому кредиту від 19 червня 2017 року не була визначена відсоткова ставка, а також не було сторонами договору узгоджено розмір інших платежів, зокрема, комісії за користування кредитом. Отже, він не був обізнаний про розмір відсотків, бо умови договору кредиту їх не містили. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17, вважав, що укладений між ним та банком 19 червня 2017 року договір не може вважатись договором приєднання, тому банк не довів правомірність нарахування відповідачу боргу з відсотків та комісії. Також вказував, що до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем борг обрахований, починаючи аж з 19 червня 2017 року. Додавав крім цього, що ним була сплачена за угодою від 19 червня 2017 року сума більша ніж розмір отриманого ним кредиту, тому просив суд повністю відмовити банку у задоволенні позову до нього. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за відсутності представника позивача. Відповідач, [PERSON] , у судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення позову АТ «ПУМБ» вказував, що він сплатив грошових коштів у більшому розмірі ніж брав у кредит в банку, з яким не узгоджував ані відсоткову ставку, ані розмір комісії, внаслідок чого у нього відсутня заборгованість перед позивачем взагалі. Посилаючись на доводи, викладені ним у відзиві, просив суд відмовити АТ «ПУМБ» у задоволені позову повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За ч. 1, 2 ст. 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За ч. 1 ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. На підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі ч. 2 ст. 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За ст. 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд встановив, що 19 червня 2017 року [PERSON] підписав заяву № 200828768401 з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. У такій заяві зазначено, що відповідач ознайомлений із договору комплексного банківського обслуговування, тарифами банку, зокрема умовами надання кредиту, на які повністю погоджується та на подальші зміни до них, а також просив банк відкрити йому картковий рахунок з кредитною лінією на суму 17695 грн. (а. с. 6). Факт збільшення банком кредитного ліміту відповідачу 18 червня 2020 року до розміру 48200 грн. підтверджується наданими представниками АТ «ПУМБ» відомостями за заявою позичальника № 200828768401 (а. с. 18). Користування відповідачем кредитними грошовими коштами позивача підтверджується також випискою з карткового рахунку [PERSON] у АТ «ПУМБ» (а. с. 22-28). Зміна назви юридичної особи позивача на Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» підтверджується статутом АТ «ПУМБ» (а. с. 29-30). Суд, натомість, зауважує, що у заяві позичальника від 19 червня 2017 року строк кредитування та процентна ставка не були зазначені сторонами угоди. До позову позивач додав Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (в редакції на 10 червня 2017 року) та додатки до такого договору № 3 та № 4 з визначенням умов надання та обслуговування кредитної картки з пільговим періодом, зокрема, відсоткової ставки за наданий кредит та комісії, які також не містять підпису позичальника про ознайомлення із їх змістом (а. с. 7-14, 15-16, 17). Таким чином суд встановив, що наявні у справі документи не містять доказів повідомлення позичальника про встановлення розміру відсоткової ставки за користування кредитом за заявою відповідача № 200828768401. Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб розумів відповідач та ознайомився із ними та погодився на них, підписуючи заяву 19 червня 2017 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також що вказаний договір на момент отримання відповідачем кредитних коштів містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії у зазначених банком в додатках до договору № 3 та 4 розмірах. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 634 ЦК, оскільки договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що розміщений на офіційному сайті позивача змінювався з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. За таких встановлених судом обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відсутність у заяві позичальника домовленостей сторін про розмір відсотків за користування кредитними коштами, комісії, то вказане свідчить про те, що надані банком умови договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Отже, надані представниками позивача договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, з огляду на його мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ним положень, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття відповідачем запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії за користування кредитом. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, оскільки останній є значним за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, в суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем 19 червня 2017 року позивач дотримав вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Вказані обставини у їх сукупності свідчать про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом та комісії через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх оплаті позивачу в заяві від 19 червня 2017 року. Суд при цьому зазначає, що вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами відповідачем та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 625, 1048 ЦК, представники позивача до суду не заявляли, внаслідок чого відсутні підстави для стягнення з [PERSON] за користування кредитними коштами відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Внаслідок переліченого суд погоджується з доводами відповідача щодо недоведеності вимог банку в частині стягнення з нього відсотків та комісії за кредитною угодою від 19 червня 2017 року. Натомість, суд не може погодились із [PERSON] щодо відсутності у нього заборгованості з отриманого ним кредиту, виходячи з наступного обґрунтування. Так згідно із наданою представниками банку випискою з рахунку [PERSON] до заяви позичальника № 200828768401 вбачається, що станом на 14 травня 2021 року заборгованість відповідача становить загалом 72239,65 грн., яка складається із боргу за кредитом 49327,26 грн. (9894,65 + 39432,61 = 49327,26), за процентами за користування кредитом 22812,39 грн. (20996,73 + 1815,66 = 22812,39) та борзу з комісії 100 грн. (а. с. 21). Суд зазначає, що відповідно до п. 5.6 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 «Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року № 75 (в чинній редакції). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо наявності заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року по справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц та від 25 травня 2021 року по справі №554/4300/16-ц. Таким чином через відсутність належних доказів щодо іншого розрахунку боргу з кредиту у позичальника суд відхиляє посилання [PERSON] щодо проведення ним сплати суми кредиту у більшому розмірі ніж ним було отримано кредит в банку. Отже, суд зауважує, що оскільки укладений між сторонами кредитний договір 19 червня 2017 року в вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту, то враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не були повернуті, то виходячи з ч. 2 ст. 530 ЦК, за змістом якої, якщо строк виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, то вказане свідчить про порушення прав банку відповідачем в частині необхідності повернути отримані [PERSON] кредитні кошти. Таким чином суд вважає, що за матеріалами справи було встановлено факт отримання грошових коштів відповідачем в кредит у позивача, внаслідок чого наявні підстави для стягнення грошових коштів з відповідача на користь банку в сумі 49327,26 грн., отриманих останнім в кредит, що вбачається з наданої суду виписки з карткового рахунку [PERSON] та розрахунку боргу позичальника. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 27 серпня 2020 року по справі № 188/1815/17. Суд при цьому відхиляє посилання відповідача на необхідність застосування до вказаного спору наслідків спливу строку позовної давності, оскільки за наданою представниками позивача випискою з карткового рахунку [PERSON] вбачається, що заборгованість з наданого відповідачу кредиту почала утворюватись, лише починаючи з 2020 року, тобто в межах визначеного законом трирічного строку позовної давності. Виходячи з наведеного вмотивування, суд дійшов висновку, що наявні підстави для задоволення позову АТ «ПУМБ» в частині стягнення з [PERSON] боргу з наданого останньому кредиту саме в сумі 49327,26 грн. На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Таким чином за ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати банку по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених позовних вимог, що дорівнює 1550,02 грн. (49327,26 / 72239,65 х 2270 = 1550,02).

Outcome: partial