Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Представник позивача Мороз Л.О. , яка діє від імені [PERSON] , звернулася в суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог вказала про те, що позивача було прийнято відповідачем на роботу продавцем продовольчих товарів з 01.07.2019 року. Відповідно до наказу № 63/К від 28.09.2021 року ТОВ «Роменський завод продтоварів» [PERSON] було звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При цьому, всупереч нормам чинного законодавства ТОВ «Роменський завод продтоварів» не провело повний розрахунок по заробітній платі із позивачем у день звільнення. Відповідно до розрахункового листа за вересень 2021 року ТОВ «Роменський завод продтоварів» станом на кінець вересня 2021 року за період з квітня 2021 року підприємство має перед позивачкою заборгованість по нарахованій та невиплаченій заробітній платі, яка становить 30443,98 (тридцять тисяч чотириста сорок три) грн. 98 коп. Тому просила суд стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 30443,98 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у заяві до суду позивач позов підтримала, просила їх задовольнити та провести розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 29-К від 01.07.2019 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» [PERSON] було прийнято на роботу продавцем продовольчих товарів з 01.07.2019 року. Відповідно до наказу № 63-К від 28.09.2021 року ТОВ «Роменський завод продтоварів» [PERSON] було звільнено з посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України 28.09.2021 року. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що в день звільнення позивачу, в порушення ст.116 КЗпП України, не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі. Згідно розрахункового листа за вересень 2021 року борг ТОВ «Роменський завод продтоварів» по виплаті заробітної плати [PERSON] становить 30 443,98 грн. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту та суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, стягнувши з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 30443,98 грн. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу при оформлені позову до суду, суд встановив наступне. Згідно п. 3 ч. 1 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Позивачем зазначено, що нею понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн., на підтвердження надано розрахункову квитанцію від 20.10.2021 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення витрат на оплату правничої допомоги у сумі 1000,00 грн. підлягають задоволенню повністю, так як заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Позивач у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір у сумі 908 грн. за подання позовної заяви підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved