Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Представник позивача просить визначити строк дії договору оренди землі №447 від 13 квітня 2007 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Насінневе» строком на 10 років, зареєстрованого Харківською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05 травня 2008 року №040869600020, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,46 га, кадастровий №6323184000070020139, розташованої на території Парасковіївської сільської ради Кегичівського району Харківської області, з 13 квітня 2007 року по 13 квітня 2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений за подання позовної заяви. Згідно з викладеними у позовній заяві обставинами, позивач є власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,46 га, кадастровий № 6323184000:07:002:0139, розташованої на території Парасковіївської сільської ради Кегичівського району Харківської області згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ХР № 047870, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №245 від 25 січня 2005 року. Вказана земельна ділянка знаходиться у оренді ПрАТ «Насінневе», який є правонаступником ВАТ «Насінневе», згідно договору оренди землі №447 від 13 квітня 2007 року, зареєстрованого Харківською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 05 травня 2008 року № 040869600020. Строк договору становить 10 років згідно пункту 8 вищевказаного договору оренди землі. Договір оренди земельної ділянки був укладений між позивачем та ВАТ «Насінневе» шляхом його підписання 13 квітня 2007 року. Позивач прийняв пропозицію відповідача на укладення договору оренди землі і у відповідача виникло право на оренду земельної ділянки, що є підставою для державної реєстрації договору оренди землі, оскільки згідно п. 3 ст.640 Цивільного кодексу України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації, а в разі необхідності нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту ст. 640 Цивільного кодексу України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація договору вказує на його чинність і не може змінювати день укладення договору, тобто строк його дії. Виходячи з вищевказаного, позивач та ВАТ «Насінневе» дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши 13 квітня 2007 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Оскільки договір оренди земельної ділянки пройшов державну реєстрацію, він є укладеним і з дня його державної реєстрації він набрав чинності. Проте строк дії договору визначено сторонами з моменту досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема строку його дії. Таким чином, державна реєстрація договору оренди землі вказує на його чинність (набрання юридичної сили) і не може змінювати день укладення договору та строк його дії. З 2007 року позивач почала отримувати орендну плату на виконання умов договору. Виходячи з вказаного, як на думку представника позивача, моментом укладення вказаного договору оренди земельної ділянки є 13 квітня 2007 року і його строк дії закінчується 13 квітня 2017 року, і зі спливом 10-ти річного строку з дати підписання (укладення) вказаний договір оренди земельної ділянки припиняє свою дію. Продовжувати орендні відносини з ПрАТ «Насінневе» позивач не бажає та заперечує у їх поновленні, так як має намір вести обробіток належної їй землі самостійно. Позивачем була направлена до відповідача заява від 27 вересня 2016 року про визначення строку спірного договору оренди землі з 13 квітня 2007 року. Листом від 03 жовтня 2016 року за №2012 відповідачем надано відмову на заяву позивача та вказано, що строк дії спірного договору встановлюється з моменту його державної реєстрації з 05 травня 2008 року. В обґрунтування позовних вимог, серед іншого, представник позивача посилається на те, що у цивільному законодавстві розмежовуються поняття строку договору та набрання чинності договором. Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Тобто, строком договору є час його чинності, протягом цього періоду часу сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Строк дії договору визначається на розсуд сторін, якщо тільки в законі чи акті державного органу, обов'язкового для сторін, не обмежується строк його чинності. Відповідно до ст. 640 ЦК України моментом укладення договору є момент одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді другої сторони про прийняття цієї пропозиції. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Строк чинності договору обумовлює й строк чинності зобов'язання, що виникло з цього договору. Визначення моменту в часі, з настанням якого договір вважається укладеним, є важливим з огляду на ряд обставин. З ним пов'язується початок дії договору (ч. 2 ст. 631 ЦК України), набуття сторонами цивільних прав та обов'язків, можливість настання відповідальності за порушення умов договору, на відносини сторін поширюється дія норм закону, інших актів цивільного законодавства, що стосуються даного виду договору. У зв'язку з затримкою державної реєстрації договору оренди, сторони не досягли згоди щодо продовження строку дії договору оренди та не узгодили інший кінцевий строк дії цього договору. Чинне цивільне законодавство не наділяє повноваженнями будь-яких осіб, крім сторін, вирішувати вказане питання, оскільки у цивільних правовідносинах діє принцип свободи договору, який є основоположним. Відповідно до частин 1, 3, 7 ст. 319 ЦК України, всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч.2 ст. 152 ЗК України). Згідно відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків, ПрАТ «Насінневе» сплачувалася [PERSON] орендна плата за оренду землі з 2007 року по 2016 рік, в тому числі: 843,56 грн. у 3 кварталі 2007 року код 12. Згідно пункту 9 вказаного договору оренди землі, орендна плата вноситься орендарем у сумі 843,46 грн. за один рік. Надана Позивачем інформація з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України щодо здійснених відповідачем виплат на користь позивача свідчить про сплату орендної плати за оренду землі з 2007 року з моменту укладення вищевказаного договору оренди землі шляхом його підписання сторонами до його державної реєстрації. Виходячи з того факту, що сторони досягли згоди про укладення вказаного договору з моменту його підписання - 13 квітня 2007 року у розумінні положень ст. 638 ЦК України, початком строку дії договору є також момент його укладення відповідно до положень ч. 1 ст.631 ЦК України щодо набуття сторонами цивільних прав та обов'язків, можливості настання відповідальності за порушення умов договору, поширення на відносини сторін дії норм закону, інших актів цивільного законодавства, що стосуються даного виду договору. Враховуючи те, що моментом укладення договору оренди земельної ділянки є дата його підписання, з якого сторони узгодили всі його умови, а також те, що фактичні відносини по оренді землі розпочалися з 13 квітня 2007 року щодо сплати Відповідачем орендної плати по договору за користування землею з 2007 року до моменту державної реєстрації договору, початком строку оренди землі є момент укладення сторонами вказаного договору з 13 квітня 2007 року. Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Повідомили, що позивач дійсно не бажає продовжувати договірні відносини з відповідачем, тому просить задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечила. В обґрунтування свого заперечення, в своїх усних та письмових поясненнях зазначила наступне: 13 квітня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Насінневе» (перейменовано поступово у ПрАТ «Насінневе») укладено договір оренди землі № 447, обєктом оренди за яким є земельна ділянка площею 5,4584 га, розташована на території Парасковіївської сільської ради Кегичівського району Харківської області. Згідно змісту договору сторони (як орендар так і орендодавець) погодили строк дії договору, який складає 10 (десять) років (п. 8 договору). Згідно п. 45 договору «Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації». Як вбачається з відмітки на договорі, його (договір) зареєстровано Харківською регіональною філією ДП Центр ДЗК» 05 травня 2008 року, про що вчинено запис у Державному реєстрі земель під номером 040869600020. Договір між позивачем та відповідачем є укладеним 13 квітня 2007 року, пройшов державну реєстрацію 05 травня 2008 року та саме у цей день 05 травня 2008 року набрав чинності. Момент укладення договору та момент набрання ним чинності визначено ч. 1 ст. 638 та ст. 640 ЦК України, згідно з якими договір є укладеним якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Тобто ЦК України ототожнює поняття «укладення Договору» та «набрання чинності Договору», вказуючи на те, що ці дві події відбуваються в один і той самий момент. В цей же час, Закон України «Про оренду землі» та Земельний кодекс України містять норми іншого змісту щодо питань «укладення Договору» та «набрання чинності Договором», вказуючи на те, що ці дві події відбуваються з розривом у часі. Так, згідно ч. 2 ст. 125 ЗК України, в редакції на 13 квітня 2007 року, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації з норми вбачається розрив у часі між подіями «укладення договору» і «державна реєстрація договору». Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі», в редакції на 13 квітня 2007 року, укладений договір підлягає державній реєстрації з норми вбачається розрив у часі між подіями «укладення договору» і «державна реєстрація договору», оскільки реєстрації підлягає саме укладений договір. Статтею ж 18 Закону України «Про оренду землі», в редакції на 13 квітня 2007 року, встановлено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації - з норми вбачається ототожнення моменту набрання чинності договору з моментом державної реєстрації договору. Тож, аналізуючи положення ЦК України та норми ЗК України і Закону України «Про оренду землі» представник відповідача вбачає суттєві розбіжності між подіями «укладення» та «набрання чинності» договору. Визначаючи який акт законодавства підлягає застосуванню в даному випадку необхідно зазначити, що ЗК України та Закон України «Про оренду землі» є спеціальним нормативним актом, що регулює орендні відносини у сфері оренди землі, саме цей нормативно-правовий акт має пріоритетне значення при правовому аналізі даних відносин (що серед іншого підтверджується листом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2008 року № 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії»). Представник відповідача вважає, що моментом, з якого розпочався облік строку дії договору між позивачем та відповідачем є момент державної реєстрації договору, тобто з 05 травня 2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України, в редакції на 13 квітня 2007 року, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Тобто, десятирічний строк договору між сторонами - це строк протягом якого відбувається правомірне (за наявності правових підстав) здійснення сторонами своїх прав та виконання ними своїх обовязків. Згідно ч. 3 ст. 125 ЗК України, в редакції на 13 квітня 2007 року, приступати до використання земельної ділянки до одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Таким чином, представник відповідача вважає, що права та обовязки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору, набуваються з моменту державної реєстрації договору, і саме з цього часу, в силу ч.1 ст. 631 ЦК України, розпочинається строк договору. Вказане консолідується з правовими позиціями Верховного Суду України, які згідно ст. 360-7 ЦК України є обовязковими для застосування судами. Так, у постанові від 19 лютого 2014 року по справі № 6-162цс13 зазначено, що «За змістом статей 18, 20 Закону України Про оренду землі (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.» У постанові ж від 18 січня 2017 року по справі № 6-2777цс16, зазначено, що: «Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Отже, строк дії спірного договору оренди землі починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обовязки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. З урахуванням зазначених норм матеріального права строк дії спірного договору не закінчився, він є чинним, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про витребування землі.» Враховуючи вищенаведені положення Закону України «Про оренду землі», а також правові позиції Верховного Суду України вбачається, що за договором оренди землі від 13 квітня 2007 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ «Насінневе», сторони набули права здійснювати свої права за договором і виконувати свої обовязки з моменту державної реєстрації Договору з 05 травня 2008 року, таким чином саме з цього часу розпочався відлік десятирічного строку дії Договору. Таким чином, строк дії Договору спливає 05 травня 2018 року, а позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити, чи дійсно порушені права орендодавця на момент звернення до суду, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця. На необхідності неухильного дотримання положень ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, вказав Верховний Суд України у своїх постановах: справи № 6-83цс14, № 6-121цс14, № 6-115цс14, № 6-11цс14, № 6-110цс14, № 6-119цс14, № 6-84цс14, № 6-94цс14, № 6-94цс14, № 6-88цс14, № 6-71цс14, № 6-86цс14, № 6-78цс14, № 6-80цс14, № 6-77цс14, № 6-4цс14, № 6-85цс14 та інших постановах. В цей же час, на момент звернення до суду - станом на 21 грудня 2016 року (дата підпису позовної заяви) права [PERSON] жодним чином не порушені, оскільки за позицією позивача, викладеною у позові, строк дії договору закінчується 13 квітня 2017 року тобто через три місяці після подання позову. Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною 2 статті 16 ЦК України, встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Ані ст. 152 ЗК України, ані ст. 16 ЦК України не встановлюються такого способу захисту прав, як «визначення строку дії договору». Таким чином, представник відповідача вважає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту права. Строк договору вже визначений сторонами, про що вказано у п. 8, та який складає 10 років. У суду ж відсутні повноваження щодо зміни домовленостей сторін, що викладені у відповідному договорі. Відповідно до ст. 15, 19 ЗУ «Про оренду землі» строк договору є істотною умовою договору що визначається у договорі за згодою сторін. За нормами ст. 628 ЦК України правом визначати зміст договору, який становлять умови (пункти), наділені виключно сторони Договору. Згідно ст.ст. 251, 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. При укладенні Договору сторони визначили його дію строком роками. Звертаючись до суду Позивач просить визначити дію Договору терміном календарними датами початку та закінчення дії договору. Заміна у судовому порядку строку договору, терміном не передбачена ані нормами законодавства, ані домовленостями сторін, викладеними у договорі. У судовому засіданні досліджені: копія паспорта та ІПН позивача (а.с.7); копія листа [PERSON] до ПАТ «Насінневе» про закінчення договору оренди з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.8,9); копія листа ПАТ «Насінневе» до [PERSON] на її звернення (а.с.10); копія договору оренди землі №447 від 13 квітня 2007 року з додатками (а.с.11-14); копія державного акту на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] (а.с.15); відомості з центральної бази Держреєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів [PERSON] (а.с.10); документи на підтвердження повноважень представників сторін тощо. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України, ЗК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон) та відповідними підзаконними актами. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, яким є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до положень ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Пунктом 8 спірного договору передбачено, що його укладено на 10 років, а пунктом 45 - що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено істотні умови договору оренди землі, якими є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки, строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, в тому числі щодо строку його дії, склали і підписали договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши 13 квітня 2007 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Такий висновок суду узгоджуються з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Крім того, суд бере до уваги, що пунктом 8 договору чітко зазначено, що договір укладено на десять років і будь-якого посилання на те, що відлік 10-ти років починається з часу державної реєстрації договору немає. Також враховано, що відповідач почав виплачувати позивачеві орендну плату за користування земельною ділянкою вже у 2007 році, що свідчить про те, що спірні правовідносини між сторонами виникли саме у 2007 році, а не у 2008 році (з моменту державної реєстрації), як про це зазначає представник відповідача. Таким чином, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що початком перебігу строку дії договору оренди землі №447 від 13 квітня 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем, є саме 13 квітня 2007 року, а закінченням 13 квітня 2017 року. Розглядаючи доводи представника відповідача про те, що на момент звернення позивача до суду її права порушені не були, оскільки строк дії договору ще не закінчився, суд вважає їх неприйнятними з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 316 та ч.1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В даному випадку, позивач, дізнавшись із письмових перемовин з відповідачем про існування спору щодо строку дії укладеного між ними договору, вбачаючи для себе перешкоди у здійсненні права власності на належну їй земельну ділянку, скористалася правом на судовий захист, що не суперечить вимогам ч.2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню з відповідача на користь позивача в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved