Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

представник позивача протягом розгляду справи збільшував та зменшував позовні вимоги та просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.06.2005 р. зареєстроване в реєстрі за № 2310 видане Кагарлицькою районною державною нотаріальною конторою [PERSON] після смерті [PERSON], який помер [INFO]., скасувати розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації № 738 від 14.12.2005 р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу їй власність [PERSON], визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 04.05.2006 р. виданий Кагарлицькою районною державною адміністрацією [PERSON] на земельну ділянку площею 7,49 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], та скасувати державну реєстрацію державного акту, встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]., посилаючись на те, що [INFO]. помер [PERSON]. За життя він був одружений з [PERSON], яка померла до його смерті, а саме: [INFO] [PERSON] згідно сертифікату [NUMBER] від 15.10.2001 р. належало право на земельну частку (пай) члена КСП «Дружба» розміром 2,62 умовних кадастрових гектари, а також, право на земельну частку (пай) члена КСП «Дружба» розміром 2,62 умовних кадастрових гектари, що належав його дружині [PERSON], яка померла [INFO], спадкоємцем якої був її чоловік [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, на підставі сертифікату [NUMBER] від 15.10.2001 р. Крім цього, [PERSON] належало два грошові вклади у відділені Ощадного банку №3032/02 на рахунках [NUMBER], № [NUMBER] та рахунках [NUMBER], № [NUMBER], які належали його дружині [PERSON]. Згідно ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини [PERSON].) спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України (який діє на даний час) у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу Відповідно до довідки Мирівської сільської ради № 02-43-05 від 15.01.2015 р. заповіти [PERSON] в Мирівській сільській раді не посвідчувались. Згідно ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені) дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишився син [PERSON]. Інші спадкоємці першої черги, а саме: син [PERSON] (помер [INFO].) та дружина [PERSON] (померла [INFO]) померли ще до його смерті. Отже, єдиним спадкоємцем першої черги після [PERSON] залишався [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу УРСР 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та баба померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Згідно ст. 1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. [PERSON] як рідна сестра [PERSON] відноситься до другої черги спадкоємців. Таким чином, [PERSON] мав першочергове право на отримання спадщини батька [PERSON], як спадкоємець першої черги, порівняно із відповідачем як спадкоємцем другої черги після брата [PERSON] Згідно ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Згідно ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Виходячи з положень ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини або фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Необхідно зазначити, що відповідач [PERSON]. протягом шести місяців не подавала заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини померлого брата [PERSON], тому відповідач звернулась до Кагарлицького районного суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини. Рішенням Кагарлицького районного суду від 21.04.2005 р. заяву відповідача було задоволено та встановлено факт, що відповідач прийняла спадщину після смерті [INFO]. брата [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини. Обгрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив про те, що відповідач прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим будинком по [ADDRESS] протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини, так як закрила будинок і охороняла та ремонтувала його. Однак, встановленні судом обставини не відповідали дійсності та ґрунтувались лише на твердженнях відповідача. Відповідач [PERSON]. не могла вступити в управління або володіння спадковим майном будинком по [ADDRESS], а особливо закрити будинок і охороняти та ремонтувати його. Зокрема, відповідно до довідки Мирівської сільської ради № 02-43-56 від 17.02.2015 р. на момент смерті [PERSON] заявник [PERSON] проживала у будинку за адресою: [ADDRESS]. А відповідно цієї ж довідки у житловому будинку по [ADDRESS], на момент смерті [PERSON], проживав його син [PERSON] аж до своєї смерті [INFO]. Отже, відповідач [PERSON]. не могла прийняти спадщину [PERSON] шляхом закриття будинку, його охорони та ремонту, оскільки на момент його смерті у спадковому будинку проживав його син [PERSON], який і вступив в управління та володіння спадковим будинком (проживав, підтримував, охороняв, ремонтував спадковий будинок аж до смерті [INFO].). Насправді після смерті [PERSON] спадщину прийняв його син [PERSON], який на момент смерті батька проживав у спадковому житловому будинку по [ADDRESS], що підтверджується довідкою Мирівської сільської ради № 483 від 03.07.2014 р. Як було зазначено вище, у спадковому житловому будинку [PERSON] проживав аж до смерті та помер [INFO]. Відповідно до довідки Мирівської сільської ради № 02-43-457 від 31.12.2014 р. заповіти [PERSON] в Мирівській сільській раді не посвідчувались. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги нікого не залишилось, із спадкоємців за законом залишилась племінниця [PERSON] [PERSON]. Згідно ч. 3 ст. 1266 Цивільного кодексу України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Позивач спадкує ту частку спадщини [PERSON], яка належала б за законом її батьку [PERSON], який помер [INFO]. Зокрема, [PERSON] успадковує права на земельні частки (паї) члена КСП «Дружба» розміром 2,62 умовних кадастрових гектари, а також два грошові вклади, які [PERSON] успадкував після [PERSON] Під час оформлення спадщини вона дізналась про рішення Кагарлицького районного суду від 21.04.2005 р., на підставі якого відповідач [PERSON]. отримала свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2005 р. на 2 земельні частки (паї) члена КСП «Дружба» розміром 2,62 умовних кадастрових гектари, а також грошові вклади. Не погоджуючись з рішенням Кагарлицького районного суду від 21.04.2005 р. позивачем було подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Київської області. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20.07.2015 р. апеляційну скаргу її було задоволено частково. Рішення Кагарлицького районного суду від 21.04.2005 р. скасовано, а заяву відповідача про встановлення факту прийняття спадщини було залишено без розгляду. Згідно ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також: в інших випадках, встановлених законом. Оскільки рішення Кагарлицького районного суду від 21.04.2005 р., на підставі якого було заведено спадкову справу після [PERSON] та відповідачу видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2005 р., було скасовано, відповідач не мала права на спадкування спадщини [PERSON] та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Тому, відповідно до ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.06.2005 р. видане Кагарлицькою районною державною нотаріальною конторою відповідачу [PERSON] повинно бути визнане недійсним. Після смерті [PERSON] [INFO]. із спадкоємців першої черги нікого не залишилось. Із спадкоємців за законом залишилась племінниця [PERSON] [PERSON], тобто вона, яка належним чином прийняла спадщину свого дядька. З відповіді Управління Держземагентства у Кагарлицькому районі їй стало відомо, що відповідач отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.06.2005 р., на підставі сертифікату [PERSON] [NUMBER] від 15.10.2001 р. та сертифікату [PERSON] [NUMBER] від 15.10.2001 р. отримала державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 04.05.2006 р. площею 7,49 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області. Враховуючи те, що відповідач [PERSON]. не мала права успадковувати спадщину [PERSON], що складалась з двох земельних часток (паїв) розміром 2,62 умовних кадастрових гектари, не мала права отримувати свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно вона не мала права отримувати державний акт на право власності на земельну ділянку в рахунок незаконно отриманих земельних часток (паїв) [PERSON] Отже, для захисту прав позивача та реалізації нею цих прав, необхідно визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 04.05.2006 скасувавши його реєстрацію, а також скасувати розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації №738 від 14.12.2005 р., згідно якого був виданий державний акт. [PERSON] згідно сертифікату [NUMBER] від 15.10.2001 р. належало право на земельну частку (пай) члена КСП «Дружба» розміром 2,62 умовних кадастрових гектари, а також, право на земельну частку (пай) члена КСП «Дружба» розміром 2,62 умовних кадастрових гектари, що належали його дружині [PERSON], яка померла [INFO], спадкоємцем якої був її чоловік [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, на підставі сертифікату [NUMBER] від 15.10.2001 р. Крім цього, [PERSON] належало два грошові вклади у відділені Ощадного банку № 3032/02 на рахунках [NUMBER], № [NUMBER] та рахунках [NUMBER], № [NUMBER], які належали його дружині [PERSON]. Згідно ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу УPCP 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини [PERSON].) спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України (який діє на даний час) у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до довідки Мирівської сільської ради № 02-43-05 від 15.01.2015 р. заповіти [PERSON] в Мирівській сільській раді не посвідчувались. Згідно ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також: дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені, після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишився син [PERSON], який належним чином прийняв спадщину. Інші спадкоємці першої черги, а саме: син [PERSON] (помер [INFO].) та дружина [PERSON] (померла [INFO]) померли ще до смерті [PERSON], а син [PERSON] спадщини батька [PERSON] не приймав. Отже, єдиним спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину після [PERSON] є син [PERSON]. Згідно ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Згідно ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Виходячи з положень ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини або фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до довідки Мирівської сільської ради № 02-43-56 від 17.02.2015 р. у житловому будинку по [ADDRESS], на момент смерті [PERSON], проживав його син [PERSON] аж до своєї смерті [INFO]. Отже, після смерті [PERSON] спадщину прийняв його син [PERSON], який на момент смерті батька проживав у спадковому житловому будинку по [ADDRESS], що також підтверджується довідкою Мирівської сільської ради № 483 від 03.07.2014 р. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» наведений у ст. 273 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна аби його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Виходячи з положень ст. 256 ЦПК України та роз'яснень Пленуму Верховного суду України суд при вирішенні справи щодо спадкування спадкоємцями спадщини може вирішити питання про встановлення факту прийняття спадщини та зокрема факту прийняття спадщини [PERSON] після батька [PERSON]. Із зустрічним позовом звернулася [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту своєчасного отримання спадщини та просить суд встановити факт, що вона, [PERSON], своєчасно в шестимісячний строк прийняла спадщину після смерті брата, [PERSON], який помер [INFO], посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON]. Після його смерті дійсно спадкоємцем першої черги залишився син [PERSON], який в шестимісячний термін не прийняв спадщини і не бажав її прийняти при житті. Згідно ст. 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно діючого законодавства на час відкриття спадщини, щоб стати власником спадкового майна, необхідно прийняти спадщину. [PERSON] після смерті [PERSON] не прийняв спадщину. Відповідно до вимог п. 2 ст. 553 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року вважається відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не скоїв жодних дій, що стосується прийняття спадщини (ст.549 ЦК УРСР). Спадкоємець [PERSON] відмовився від спадщини після смерті батька [INFO] і вона в шестимісячний строк, фактично вступила в управління і володіння спадковим майном рідного брата [PERSON], як спадкоємець другої черги. Посилання [PERSON] на ту обставину, що [PERSON] проживав у спадковому будинку не є фактом управління або володіння майном. [PERSON] з дня смерті батька [INFO] на протязі 13 років, а саме: до дня своєї смерті [INFO] не бажав і не вжив намірів, що стосується прийняття спадщини після смерті батька. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21 квітня 2005 року, встановлено факт, що вона, [PERSON], прийняла спадщину після смерті [INFO]. брата [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 20 липня 2015 року рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 21 квітня 2005 року у справі за заявою [PERSON] до заінтересованих осіб - Мирівської сільської ради Кагарлицького районного суду Київської області, Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області про встановлення факту прийняття спадщини скасовано і її заяву про встановлення факту прийняття спадщини залишено без розгляду. Підставою скасування рішення суду першої інстанції було те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не дотримався вимог ч. 4 ст. 256 ЦПК України. При таких обставинах відповідно до вимог п. 2 ст. 207 ЦПК України особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Вона повторно звертається до суду з указаною зустрічною позовною заявою. [INFO] помер її рідний брат, [PERSON], який постійно проживав в селі Мирівка, Кагарлицького району, Київської області. Вона являється спадкоємцем другої черги після смерті брата. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] був його син [PERSON], який помер [INFO], а після смерті останнього, його спадкоємцем є племінниця [PERSON]. Спадковим майном є: будинок [ADDRESS]; сертифікат [NUMBER] виданий 15 жовтня 2001 року Кагарлицькою райдержадміністрацією на земельну частку (пай) в кількості 2,62 га, що перебувала в колективній власності товариства «Дружба» села Мирівка; сертифікат [NUMBER] виданий 15 жовтня 2001 року Кагарлицькою райдержадміністрацією на земельну частку (пай) в кількості 2,62 га, що перебувала в колективній власності товариства «Дружба»; грошові вклади які знаходяться у відділенні Ощадного банку №3032/02 на рахунках [NUMBER], [NUMBER] та рахунках [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. В 2005 році, вона звернулась в Кагарлицьку районну державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено і рекомендовано звернутись до суду про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась Кагарлицькою районної державною нотаріальною конторою Київської області. Так як спадкоємець першої черги [PERSON] не побажав приймати спадщину після смерті батька відповідно до вимог п.2 ст.253 Цивільного кодексу УРСР, не скоїв жодних дій, що стосується прийняття спадщини, тому вона фактично в шестимісячний строк після смерті брата прийняла спадщину. Вона його похоронила, організувала всі поминки по українському звичаю за свої кошти. [PERSON] витрат на похорони і поминки батька не ніс. Фактично вона прийняла спадщину після смерті брата шляхом догляду за його будинком, проводила в шестимісячний строк ремонт будинку, приймала участь по збереженню спадкового майна, обробляла присадибну ділянку, вирощувала урожай. Син померлого [PERSON] не був прописаний (зареєстрований) в спадковому будинку [ADDRESS], а був прописаний (зареєстрований) по [ADDRESS], що підтверджується документально. Після смерті батька і відкриття спадщини в шестимісячний строк, [PERSON] не проживав в спадковому будинку, а співмешкав з іншою жінкою за іншою адресою. Та обставина, що вона прийняла фактично спадщину після смерті брата підтверджується довідкою Мирівської сільської ради від 27 квітня 2015 року, вих. №02-43-131, цей факт стверджують також свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і інші. Представник відповідача в особі - Кагарлицької районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилася, подавши до суду заяви, в яких просить проводити розгляд справи у відсутність представника у зв'язку з виробничою необхідністю. З даною заявою не згідні. Відповідач [PERSON] та її представник збільшені позовні вимоги позивача [PERSON] не визнають, оскільки відсутні для цього підстави, які зазначені у її зустрічній позовній заяві, тому просять у задоволені їх відмовити. Позивач [PERSON] та її представник зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнають та просять у їх задоволені відмовити, оскільки відсутні для цього підстави. Представник відповідача по первісному позову та третьої особи по зустрічному позову в особі Мирівської сільської ради Кагарлицького району в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, в якій просять суд розгляд справи проводити у відсутність представника Мирівської сільської ради. Представник третьої особи по первісному позову в особі Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, який просить суд справу слухати у відсутність представника управління. Представник третьої особи по первісному позову в особі - Державної реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час та день розгляду справи, про що в матеріалах справи є розписки про отримання судових повісток, тому суд вважає винести рішення у відсутність третьої особи. Треті особи по первісному позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, подавши до суду заяву, в якій просять проводити судові засідання у їхню відсутність, заперечень проти [PERSON] не мають. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'являлася, будучи належним чином повідомлена про розгляд справи, причини не явки не повідомила, тому суд вважає, що винести рішення у відсутність третьої особи. Суд, вислухавши сторони, їх представників, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. [PERSON] померла [INFO] в с. Мирівка Кагарлицького району Київської області, що вбачається із свідоцтва про смерть [NUMBER] виданого повторно Виконавчим комітетом Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області 05.02.2014 року. [PERSON] помер [INFO] в с. Мирівка Кагарлицького району Київської області, що вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть. [PERSON] помер [INFO] в с. Мирівка Кагарлицького району Київської області, що вбачається із свідоцтва про смерть [NUMBER] виданого повторно Виконавчим комітетом Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області 05.02.2014 року. [PERSON] та [PERSON] були подружжям. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. При цьому, слід враховувати, що норми п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Оскільки, спадкодавець [PERSON] помер [INFO], відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року. Системний аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. За правилами ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього. Окрім того, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (п. 113 вищевказаної Інструкції). Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема факт прийняття спадщини (щодо спадкових відносин, що існували до введення в дію Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 р., який прийшов на зміну ЦК УРСР 1963 р.). За правилами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. [PERSON] згідно сертифікату [NUMBER] від 15.10.2001 р. належало право на земельну частку (пай) члена КСП «Дружба» розміром 2,62 умовних кадастрових гектари, а також, право на земельну частку (пай) члена КСП «Дружба» розміром 2,62 умовних кадастрових гектари, що належав його дружині [PERSON], яка померла [INFO]., спадкоємцем якої був її чоловік [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, на підставі сертифікату [NUMBER] від 15.10.2001 р. Крім цього, [PERSON] належало два грошові вклади у відділені Ощадного банку №3032/02 на рахунках [NUMBER], № [NUMBER] та рахунках [NUMBER], № [NUMBER], які належали його дружині [PERSON]. Також [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], померлого [INFO], ніхто з спадкоємців не звертався та спадкові справи не заводились. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишився сини [PERSON] та [PERSON]. Інші спадкоємці першої черги, а саме: син [PERSON] (помер [INFO].) та дружина [PERSON] (померла [INFO]) померли ще до його смерті. Оскільки [PERSON] не бажав прийняти спадщину, про що свідчили його дії, передбачені ст.. 545 ЦК в редакції 1963 року, тому єдиним спадкоємцем першої черги після [PERSON] залишався [PERSON]. Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, що позивач по зустрічному позову зверталася до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори з приводу оформлення своїх спадкових прав на спадкове майно після смерті брата [PERSON], державним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не надала заяву до нотаріальних органів про прийняти спадщини впродовж шести місяців з моменту її відкриття відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР та п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Так, відповідно до ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статтею 531 ЦК УРСР встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. За такого, вирішуючи спір суд дійшов до висновку про застосування до спірних правовідносин норми ЦК УРСР, оскільки [PERSON] помер [INFO]. Що стосується вимог позивача по первісному позову про встановлення факту прийняття спадщини та зустрічних позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини, то суд приходить до наступного висновку. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишився син [PERSON]. Інші спадкоємці першої черги, а саме: син [PERSON] (помер [INFO].), та дружина [PERSON] (померла [INFO]) померли ще до його смерті, а син [PERSON] не бажав приймати спадщину. Отже, єдиним спадкоємцем першої черги після [PERSON] залишався [PERSON]. Довідкою виданою виконавчим комітетом Мирівської сільської ради Кагарлицького району вбачається, що [PERSON], [INFO], дійсно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] по день своєї смерті. Окрім того, згідно погосподарської книги за 1986-1990 роки, в [ADDRESS] головою домогосподарства значиться [PERSON] 1991-1995 роки, 1996-2000 роки в [ADDRESS] значиться [PERSON]. Згідно погосподарської книги 2001-2005 роки, 2006-2010 роки та 2011 -2015 роки головою домогосподарства в [ADDRESS] значиться [PERSON]. Що стосується позивача по зустрічному позову [PERSON], то згідно довідки виданою Мирівською сільською радою Кагарлицького району, була зареєстрована по [ADDRESS] Київської області. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21 квітня 2005 року було встановлено факт, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [INFO] брата [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20.07.2015 року рішення суду від 21.04.2005 року було скасовано та заяву [PERSON] залишено без розгляду. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР , який діяв на час виникнення правовідносин, вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України №18\\5 від 14.06.1994р. та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.07.1994р.( в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини [PERSON].), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за заповітом і за законом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно зі ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (1963 р.), який був чинним на час смерті спадкодавця [PERSON], що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно довідки Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області № 02-43-457 від 31.12.2014 року, у виконавчому комітеті ради заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався. Свідок [PERSON] підтвердив, що видавав довідку [PERSON], але про період 1996 року нічого сказати не може. Тобто, довідку було видано за його підписом, але підтвердити написане не зміг. Свідок [PERSON] пояснив, що будинок [PERSON]. Був у нормальному стані. Він проживав разом із батьками, а коли вони померли, то жив сам. Весною він обробив землю, посадивши город. Коли згоріла хата, то він жив у літній кухні. Свідок [PERSON] пояснила, що після того, як чоловік її помер вона жила не біля свекрухи. [PERSON] жив спочатку у хаті, а потім у літній кухні. Свідок [PERSON] пояснила, що з 1992 року по 2005 р. була головою села. [PERSON] іноді проживав у тітки, допомагаючи їй по господарству. Але в основному [PERSON] проживав у будинку своїх батьків. Нічого він не робив. Паями користувалася [PERSON] Тобто, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані в судовому засіданні, підтвердили, що [PERSON] після смерті своїх батьків проживав у будинку, користувався майном, обробляв город. Окрім того, суд відкидає твердження представників по зустрічному позову про те, що [PERSON] після смерті батька протягом півроку відбував покарання, оскільки [PERSON] в цей час відбував покарання, оскільки згідно вимоги на судимість виданого на [PERSON] за період з 1992 року по 1998 рік не відбував покарання. Суд відкидає показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] користувалася паями померлих [PERSON] та [PERSON], оскільки сертифікати були видані лише у 2001 році. Відповідно до загально дозвільного принципу в праві, який міститься в ч. 2 ст. 19 Конституції України, вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється за принципом законності. У ст. 2 зазначеного Закону України вказано, що місцеве самоврядування може вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Отже, в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачено повноваження сільських рад видавати довідки щодо вступу в управління спадщиною. А тому факт прийняття спадщини може бути встановлений тільки відповідно до Закону України «Про нотаріат» і тільки нотаріусом або відповідно до положень ЦПК - судом. Отже, сільські ради або їх виконавчі комітети, які видають довідки про прийняття спадщини спадкоємцем, виходять за межі наданих їм законом повноважень. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. В постанові Верхового Суду України від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12 висловлена правова позиція, що згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі ( п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»). Тому спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за одержанням свідоцтва в будь-який час після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Неодержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права на спадкування. Тобто, позивачем по первісному позову належними та допустимим доказами дає існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, тому позовні вимоги в частині встановлення юридичного факту підлягають до задоволення і суд встановлює факт, що має юридичне значення, а саме: факт прийняття [PERSON] спадщини після батька [PERSON]. Тому позовні вимоги позивача по зустрічному позову [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки позивачем [PERSON] не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог,тому суд [PERSON] відмовляє у задоволені зустрічних позовних вимогах. Оскільки, рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 21 квітня 2005 року, яким було встановлено факт, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [INFO] брата [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, було скасовано ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20.07.2015 року, заяву [PERSON] залишено без розгляду, а на підставі вказаного рішення було заведено спадкову справу № 332 від 25.06.2005 року та видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на два земельних сертифіката та грошові вклади, які належали померлим [PERSON] та [PERSON], і суд у задоволені зустрічних вимогах позивачу [PERSON] відмовив, тому підлягають захисту позовні вимоги [PERSON], шляхом визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.06.2005 р. зареєстроване в реєстрі за № 2310 видане Кагарлицькою районною державною нотаріальною конторою [PERSON] після [PERSON], який помер [INFO]., так як було встановлено, що саме [PERSON] вчинив всі дії, передбачені ст.. 545 ЦК в редакції 1963 року. Що стосується позовних вимог [PERSON] про скасувати розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації № 738 від 14.12.2005 р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її власність [PERSON], то вказані вимоги позивача не підлягають до задоволення, оскільки вимоги пред'явлені до осіб, що вказане розпорядження не виносили, і тому суд позивачу у задоволені вказаних вимог відмовляє. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial