Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Представник ТзДВ СК «Альфа-Гарант» [PERSON] 16.03.2017 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Посилається на те, що 10.07.2013 року між позивачем ТзДВ СК «Альфа-Гарант» та відповідачем [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, підтвердженням якого чого є поліс №АС/3751707. Згідно даного полісу застрахованим транспортним засобом є автомобіль [NUMBER]. 01.06.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Skoda» під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], внаслідок чого дані транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Згідно постанови Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23.06.2014 року відповідача [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130, ст.124 КУпАП та визнано винним вчиненні адміністративних правопорушень. Автомобіль марки «Volkswagen» д.н. [NUMBER] був застрахований за договором КАСКО в ПрАТ СК «АХА Страхування». На виконання умов договору КАСКО, ПрАТ СК «АХА Страхування» було виплачено 7890,88 грн. страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням автомобіля [NUMBER], після чого в порядку ст.27 ЗУ «Про страхування» набуло права вимоги до особи відповідальної за завдання шкоди в межах фактичних витрат. Рішенням господарського суду м.Києва від 25.02.2015 року було стягнуто з ГДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ПрАТ «СК «АХА Страхування» 6512,13 грн. страхового відшкодування та 1611,96 грн. судового збору. 29.04.2015 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» на виконання вищезазначеного рішення було перераховано суму страхового відшкодування на рахунок відділу ДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві. Таким чином, позивач належно виконав свої зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до підпункту г п. 38.1 ст.38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов визначених у пп.33.1.1 п.33.1 ст.33 даного закону. Відповідачем не було належним чином у встановлений законом строк повідомлено позивача про настання дорожньо-транспортної пригоди. З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою. Відповідач отримав її 06.01.2016 року, однак станом на час звернення до суду відповідач добровільно не відшкодувава виплачене стархове відшкодування. \~Просить стягнути з відповідача та користь позивача суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 6512,13 грн., а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн. \~Представник позивача [PERSON] у попереднє судове засідання не зявився, однак подав письмову заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у попереднє судове засідання також не з`явився, однак подав до суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення, просить розглянути справу без його присутності. Відповідно до\~ ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З обставин, наведених у позовній заяві обставин, які відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнанні сторонами, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини 10.07.2013 року між позивачем ТзДВ СК «Альфа-Гарант» та відповідачем [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, підтвердженням чого є поліс №АС/3751707. Згідно даного полісу застрахованим транспортним засобом є автомобіль [NUMBER]. 01.06.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Skoda» під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], внаслідок чого дані транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Згідно постанови Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23.06.2014 року відповідача [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130, ст.124 КУпАП та визнано винним у вчиненні зазначеної вище дорожньо-транспортної пригоди. Згідно копії полісу №АС/3751717 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховик ТзДВ «СК «Альфа-Гарант») на час вчинення вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб марки ««Skoda», д.н.[NUMBER] був застрахований відповідачем [PERSON] Рішенням господарського суду м.Києва від 25.02.2015 року було стягнуто з ГДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ПрАТ «СК «АХА Страхування» 6512,13 грн. страхового відшкодування та 1611,96 грн. судового збору. 29.04.2015 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» на виконання вищезазначеного рішення було перераховано суму страхового відшкодування на рахунок відділу ДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві. Таким чином, позивач належно виконав свої зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до п.2.1 ст.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2001 року №1961-ІV (далі - Закон) відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ч.ч.1,2 ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатися шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним. Частиною першою ст. 16 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року №85/96-ВР від визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені законом строки та виконувати інші умови договору. Згідно ч.4 ст. 16 зазначеного Закону договір страхування повинен містити назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 18 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року № 85/96-ВР для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Згідно п.1.8. ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2001 року №1961-ІV страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Відповідно до п. 17.2. ст. 17 Закону поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ. Згідно п. 2.1.4. розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 673 від 27 жовтня 2011 року «Про затвердження Положення про особливості укладання договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при укладенні внутрішнього договору страхування страховик зобов'язаний, зокрема, заповнювати поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до порядку заповнення бланка поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який встановлюється МТСБУ. Пунктом п`ятим ч.1 ст.989 ЦК України визначено обов`язок страхувальника повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, визначений договором. Згідно п.п. підпункту 38.1.1(ґ) пункту 38.1 ст.38 Закону, на яку посилається представник позивача, як на норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Даний підпункт містить очевидну помилку у зазначені підпункту, який мається на увазі: 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 замість 33.1.4 ст.33 цього Закону. Відповідачем визнано обставину, що він всупереч вищезазначеним положенням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» належним чином у встановлений законом строк не повідомив позивача про настання дорожньо-транспортної пригоди. 28.12.2015 року за вих. №03/4502 позивачем було направлено відповідачу листа з регресною вимогою щодо сплати суми страхового відшкодування у добровільному порядку, однак відповідач у добровільному порядку її не відшкодував. За таких обставин суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. На підставі 2,17, підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 (ґ) Закону України Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2001 року №1961-ІV, ст.ст. 1, 10, 16, 17, 18 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року № 85/96-ВР, ст.ст. 979, 981-984, 988-989, 999 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved