Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням кімнати у гуртожитку [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що кімната не приватизована, не службова, належить до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва. Під час обстеження житлового фонду комісією було виявлено, що в кімнаті № [NUMBER] гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , ніхто не проживає з 2016 року і по теперішній час, фактично з 2018 року проживають квартиранти. Відповідно до виписки з особового рахунку № [NUMBER] , станом на 01.05.2020 заборгованість по квартирній платі складає 404 грн. 39 коп. Ухвалою суду від 04.02.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Представник позивача у справі надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачка у судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Гуртожиток розташований по [ADDRESS] та перебуває на балансі ТОВ «Перша Миколаївська управляюча компанія» та належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Як вбачається з картки реєстрації особи, в гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується випискою з домової книги будинку [ADDRESS] . Під час обстеження житлового фонду комісією було виявлено, що в кімнаті № [NUMBER] гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , відповідачка не проживає з липня 2016 року. Відповідно до виписки з особового рахунку № [NUMBER] , станом на 01.05.2020 заборгованість по квартирній платі складає 404 грн. 39 коп. Згідно з відомостями з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , без зазначення номеру кімнати. З довідки ТОВ «Перша Миколаївська управляюча компанія» від 03.06.2020 за виз. № 53, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , гуртожиток, зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 03.07.2020, право власності на кімнату [ADDRESS] , не зареєстровано. Згідно з Актом про не проживання № 13 від 04.06.2020, який не містить підпису сусідів відповідачки та посвідченому посадовими особами КП СКП «Гуртожиток» та печаткою ТОВ «Перша Миколаївська управляюча компанія», за адресою: м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 132-А, кім. № 231 починаючи з 2018 року по теперішній час зі слів сусідів фактично мешкають квартиранти. При цьому, вказаний акт складений зі слів сусідів, які від підпису та надання паспортних даних відмовились. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява №30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, §41-42). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71,72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, до матеріалів справи долучено, зокрема: картку реєстрації особи у гуртожитку; виписку з домової книги; виписку з особового рахунку № [NUMBER] ; довідку з ТОВ «Перша Миколаївська управляюча компанія» від 03.06.2020 за вих. № 53; Акт про не проживання № 13 від 04.06.2020. Акт про не проживання № 13 від 04.06.2020 судом не береться до уваги, оскільки КП СКП «Гуртожиток» не має відношення до гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також не містить відомостей про осіб, які повідомили про те, що у кімнаті № [NUMBER] проживають квартиранти. Крім того, вказаний акт про не проживання не може бути підтвердженням непроживання відповідачки [PERSON] в спірній кімнаті у гуртожитку, оскільки складені представником КП СКП «Гуртожиток» (який не має відношення до вказаного гуртожитку), зі слів невідомих осіб та завірений печаткою ТОВ «Перша Миколаївська управляюча компанія». Доказів щодо фактичного проживання квартирантів у спірній кімнаті позивачем не надано. Позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження факту відсутності відповідачки у спірній кімнаті у гуртожитку понад встановлені законом строки без поважних причини. Позивач зазначає, що відповідачка не проживає у спірній кімнаті у гуртожитку з 2016 року, при цьому, надає до суду виписку із особового рахунку № [NUMBER] про те, що остання має заборгованість по квартирній платі у розмірі 404,39 грн. При дослідженні виписки з особового рахунку № [NUMBER] , та взяття до уваги твердження позивача про те, що відповідачка у кімнаті у гуртожитку не проживає з 2016 року, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідачки по квартирній платі у розмірі 404,39 грн. є невеликою, у зв`язку з чим підтверджує факт сплати квартирної плати щонайменше до кінця 2020 року. Будь-яких інших доказів на підтвердження не проживання відповідачки у кімнаті № [NUMBER] гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] без поважних причин, в тому числі у зв`язку із втратою інтересу до житла, позивачем не надано. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б підтверджували зазначені в позові обставини - позивачем не надано. У рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виходячи з вказаних обставин та зазначених правових норм, суд вважає, позов таким, що не підлягає задоволенню за недоведеністю позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем - не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed