Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права власності майном шляхом зняття особи з реєстрації. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилався на те, що на підставі ордеру № 448 від 28 березня 1975 року, який був наданий Виконкомом Жданівської міської ради [PERSON] отримала [ADDRESS] на родину, яка складається з [PERSON], [PERSON] (чоловіка наймача), [PERSON] (доньки наймача), [PERSON] (сина наймача). Вказані особи були зареєстровані у такій квартирі з 18 липня 1975 року, а [PERSON] з 15 квітня 1988 року. 1 квітня 1977 року відповідачка вибула зі спірної квартири. 27 січня 1998 року із неї вибув [PERSON], а 14 березня 2012 року - [PERSON], яка померла. Вказували, що 6 червня 2014 року вибув [PERSON] також внаслідок смерті. Спірна квартира відноситься до комунальної форми власності, яка за життя ніким із постійних мешканців приватизована не була. На сьогоднішній день виконкому Маріупольської міської ради стало відомо про те, що у [ADDRESS] з 19 липня 2014 року зареєстрована [PERSON], яка 8 серпня 2014 року звернулась до Лівобережної районної адміністрації із заявою про зміну договору найму та переоформлення особового рахунку через смерть своєї матері, яка померла два роки до того. При цьому після смерті брата минуло 2 місяці. Ордер на вселення у спірну квартиру відповідачці представниками позивача також не видавався, а з 17 липня 1987 року по 8 липня 2014 року [PERSON] постійно мешкала у двокімнатній квартирі у [ADDRESS], яку приватизувала разом із своїм сином [PERSON] 6 серпня 1999 року, де [PERSON] постійно проживала на момент смерті [PERSON] та [PERSON] Таким чином відповідачка не мала законних підстав реєструватися у спірній квартирі, яка належить громаді міста Маріуполя, та переоформлювати особовий рахунок на себе, бо право користування спірним приміщенням втратила у 1977 році, коли вибула з такої квартири. На підставі переліченого просив усунути перешкоди у здійсненні права власності [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації за цією адресою [PERSON], стягнувши з неї судові витрати позивача зі зверненням до суду із таким позовом. В судовому засіданні представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], підтримуючи заявлені нею вимоги в інтересах виконкому Маріупольської міської ради, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також вказувала, що оскільки спірна квартира належить до державного житлового фонду, в якій в порушення норм закону та без згоди власника було зареєстровано відповідачку, то просила усунути перешкоди у користуванні [ADDRESS], знявши з реєстрації за цією адресою [PERSON], тим самим просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідачка, [PERSON], в судовому засіданні, не визнаючи заявлені до неї вимоги, вказувала, що її батьки на себе та своїх дітей, відповідачку та її брата [PERSON], отримали за ордером на вселення [ADDRESS]. Вона у вказаній квартирі мешкала, поки не вийшла заміж, до 1977 року, після чого стала мешкати разом із чоловіком [ADDRESS]. Зазначала, що звязку із своїми батьками та братом вона не втрачала, бо наведені будинки розташовані неподалік. В 1998 році помер її батько, [PERSON], після чого вона стала часто навідуватись до [ADDRESS], бо її мати часто хворіла, а брат був інвалідом 2 групи через серцеву недостатність. Після перенесеної її матірю операції в 2007 році, через погіршення стану здоровя [PERSON], вона була змушена половину часу проводити разом із [PERSON], фактично мешкаючи на дві квартири. Однак після перенесених [PERSON] декількох інсультів з 2011 року вона постійно почала мешкати [ADDRESS], бо її матері необхідний був постійний догляд, а брат не міг його надавати. Після смерті матері в 2012 році вона продовжувала мешкати разом із братом, бо його стан здоровя почав різко погіршуватись. Таким чином вона була змушена доглядати [PERSON], який не міг самостійно себе забезпечити. Додавала, що до моменту смерті [PERSON] постійно мешкала разом із ним, просила його оформити спірну квартиру на нього та приватизувати, однак тривалий час він не погоджувався. Врешті навесні 2014 року він погодився на приватизацію [ADDRESS], оформивши для цього на неї довіреність. Натомість довести до кінця приватизацію [ADDRESS] їй не вдалось через смерть брата. Додавала, що вона окрім того, що постійно мешкає [ADDRESS] з 2011 року, також приймає активну участь у ремонті вказаного житла та у благоустрої будинку 58 по вул. Пашковського в м. Маріуполі. На підставі наведеного вважала, що набула законне право на користування [ADDRESS], тому просила суд відмовити у позові. Представник Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, який діє на підставі довіреності, [PERSON], заперечуючи проти задоволення заявлених вимог, вказував, що рішення колегії районної адміністрації від 24 вересня 2014 року про переоформлення особового рахунку на [ADDRESS] на відповідачку є законним, бо усі необхідні для цього підстави за поданим клопотанням житлової організації були, а процедура прийняття такого рішення була дотримана. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник Лівобережного районного відділу міста Маріуполя ГУ ДМС в Донецькій області, який діє на підставі довіреності, [PERSON], підтримуючи подану позовну заяву, вказував, що законних підстав для реєстрації [PERSON] [ADDRESS] після смерті брата відповідачки не було. Вирішення спору натомість залишив на розсуд суду. Представники ЖКП «Азовжитлокомплекс», будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, до суду не зявились повторно за невідомих суду причин. Суд, вислухавши учасників процесу, які зявились, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, вважає, що заявлені представником позивача позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного обґрунтування. Згідно із п. п. 3, 5, 6, 10 ст. 15 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом рішення - ЖК) виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад народних депутатів на території району, міста, району в місті: здійснюють управління житловим фондом місцевих рад (ч. 1 ст. 18); здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (ч. 1 ст. 36); приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради (ст. 51) та видають ордери на жилі приміщення (ч. 1 ст. 58, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 141). Відповідно до пп. 2 п. «А» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. На підставі ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 3 ЖК житлові відносини в Українській РСР регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» на території України застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України (до прийняття відповідних актів останнього), за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. За ст. 7 Постанови Президії Верховної Ради СРСР «Основи житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік» громадяни СРСР мають право на одержання у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. На підставі ст. 9 ЖК громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. При цьому ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ст. 64 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. На підставі ст. 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п. п. 13, 14 листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» вказано, що оскільки за змістом статей 64, 65 ЖК наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. За змістом ст. 65 ЖК за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Суд при цьому не приймає до уваги висновки Верховного Суду України за листом від 26 травня 2001 року щодо «Правових позицій з розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» в частині застосування положень ст. ст. 64, 65 ЖК України, бо у подальшому змінилась судова практика Верховного Суду України та його правові позиції з цього питання. Так після набуття чинності Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в 2003 році та на підставі правового висновку Верховного Суду України, визначеного ним у постанові від 11 липня 2012 року по справі № 6-60цс12, вбачається, що з урахуванням положень статей 64, 65 ЖК у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. 1 і 2 ст. 64 ЖК). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Згідно із ст. ст. 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. При цьому місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає (більше 6 місяців на рік). Таким чином на підставі перелічених норм права та правової позиції Верховного Суду України суд дійшов висновку, що за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача, а особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК). Тому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, необхідно з'ясувати дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між такими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, а також чи було приміщення постійним місцем проживання осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство та тривалість часу їх проживання. Суд при цьому зауважує, що виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Суд встановив, що на підставі ордеру № 448 від 28 березня 1975 року [PERSON] на родину з чотирьох осіб виконкомом Жданівської міської ради була надана у користування трикімнатна квартира № 9 житловою площею 46,6 кв. м. в будинку 58 по вул. Пашковського в місті Маріуполі. До складу родини [PERSON], яка отримала право на вселення у вказану квартиру, входили чоловік, [PERSON], донька [PERSON], син [PERSON] (а. с. 6). Згідно із особовим рахунком № 10439, виданим 4 квітня 2016 року ЖКП «Азовжитлокомплекс», та копією паспорту відповідачки вбачається, що наймачем [ADDRESS] є [PERSON] на підставі рішення № 227 від 24 вересня 2014 року Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради про переоформлення особового рахунку. Також з особового рахунку вбачається, що у [ADDRESS] зареєстрована лише відповідачка з 19 липня 2014 року. Однак у такій квартирі були раніше зареєстрованими [PERSON] (колишній наймач) з 18 липня 1975 року по 14 березня 2012 року, [PERSON] (чоловік [PERSON] Й.) з 18 липня 1975 року по 27 січня 1998 року, [PERSON] (син [PERSON] Й.) з 15 квітня 1988 року по 6 червня 2014 року, а також [PERSON] (донька [PERSON] Й.) з 18 липня 1975 року по 1 квітня 1977 року (а. с. 7, 8-9, 48). З копії паспорту відповідачки також вбачається, що [PERSON] була зареєстрована з 3 липня 1998 року по 8 липня 2014 року [ADDRESS], що також підтверджується відомостями Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 13 квітня 2016 року (а. с. 8-9, 31). При цьому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 5 серпня 1999 року [PERSON] та [PERSON] є співвласниками двокімнатної [ADDRESS] приватизовану ними за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» згідно із відповідним розпорядженням-наказом від 5 серпня 1999 року Управління міського майна Маріупольської міської ради про приватизацію такої квартири [PERSON] та членами її родини за заявою відповідачки та [PERSON] (сина відповідачки), що також підтверджується довідкою про склад наймача вказаного житлового приміщення (а. с. 10, 11, 12, 13). За інформацією ПАТ «Державного ощадного банку України» від 13 червня 2016 року вбачається, що [PERSON] використала житловий чек [ADDRESS] на суму 4,04 грн., тому залишок невикористаного житлового чеку у неї становить 0,16 грн. (а. с. 15). За довідкою від 25 липня 2016 року Управління міського майна Маріупольської міської ради [PERSON] не перебуває на квартирному обліку в управлінні міського майна (а. с. 18, 65). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Принцевською сільрадою Валуйського району Білгородської області, актовий запис № 14 від 20 вересня 1975 року, [PERSON] одружився із [PERSON] 20 вересня 1975 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище [PERSON] (а. с. 16). Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 9 листопада 1952 року Орджонікідзевським районним бюро РАЦС міста Жданова, актовий запис № 1354 від 9 листопада 1952 року, вбачається, що [PERSON] народилась 19 жовтня 1952 року, батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 16). На підставі свідоцтва про смерть, виданого 7 березня 2012 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 338 від 7 березня 2012 року, вбачається, що [PERSON] померла 4 березня 2012 року у віці 85 років (а. с. 17). За свідоцтвом про смерть, виданим 31 травня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 742 від 31 травня 2014 року, вбачається, що [PERSON] помер 30 травня 2014 року у віці 55 років (а. с. 17). За заявою [PERSON] від 8 серпня 2014 року відповідачка просила голову Орджонікідзевської районної адміністрації міста Маріуполя переоформити особовий рахунок на [ADDRESS] на себе після смерті матері відповідачки, [PERSON] (а. с. 19, 59). На підставі витягу з рішення Колегії Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської місцевої ради від 24 вересня 2014 року № 227 було прийнято рішення про надання згоди ЖКП «Азовжитлокомплекс» за клопотанням вказаної житлової організації на підставі заяви [PERSON] на зміну договору найму жилого приміщення та визнання наймачем: [PERSON] [ADDRESS], склад родини 1 особа, у звязку зі смертю наймача, [PERSON] (а. с. 20, 58, 68-69). Відповідно до копії наказу від 6 жовтня 2014 року № 145 ЖКП «Азовжитлокомплекс» на виконання вказаного рішення від 24 вересня 2014 року № 227 було змінено договори найму житлових приміщень з переоформленням особових рахунків на наступних наймачів: [PERSON] на [ADDRESS] (а. с. 21). В свою чергу з довіреності від 27 травня 2014 року, посвідченої нотаріально, реєстр № 625 від 27 травня 2014 року, вбачається, що [PERSON] уповноважив [PERSON] приватизувати на імя [PERSON] [ADDRESS], для чого надав відповідачці необхідні повноваження по збиранню та поданню документів для такої приватизації та представлення його інтересів у компетентних органах (а. с. 41). За технічним паспортом на [ADDRESS], складеного представниками Маріупольського БТІ 28 травня 2014 року, вбачається, що така технічна документація на спірну квартиру була складена на [PERSON] (а. с. 44-46). Відсутність натомість приватизації [ADDRESS] підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 25). При цьому за актом, складеним представниками ЖКП «Азовжитлокомплекс», вбачається, що [PERSON] зі слів сусідів мешкає без реєстрації [ADDRESS], починаючи з 2012 року, будучи рідною сестрою [PERSON] (а. с. 42). Відповідно до довідки ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 30 березня 2016 року вбачається, що зі складу родини відповідачки [ADDRESS] разом із [PERSON] ніхто не мешкає, яка в свою чергу мешкає постійно за цією адресою (а. с. 47). Також за актом від 1 листопада 2016 року, складеного представниками ЖКП «Азовжитлокомплекс», вбачається, що за свідченнями сусідів [PERSON] з 2012 року мешкала разом із своїм братом [PERSON], який є інвалідом 2 групи, до моменту смерті останнього в 2014 році, [ADDRESS], доглядаючи його та займаючись благоустроєм вказаного житла. До теперішнього часу з моменту смерті [PERSON] відповідачка мешкає за вказаною адресою. Також у акті зазначено, що починаючи з 2012 року [PERSON] бере активну участь у виконанні поточного ремонту будинку 58 по вулиці Пашковського в м. Маріуполі, неодноразово звертаючись із відповідними запитами на виконання ремонтних робіт до представників ЖП «Азовжитлокомплекс». Вказане також підтверджується довідкою ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 21 липня 2014 року та копією особового рахунку від 21 липня 2014 року на [ADDRESS] (а. с. 57, 63, 64). Згідно із відповіддю Департаменту міського майна Маріупольської міської ради від 7 липня 2016 року на звернення [PERSON] вбачається, що відповідачці було відмовлено у оформленні приватизації нею [ADDRESS] без наявності рішення суду про визнання за [PERSON] права користування вказаним житловим приміщенням (а. с. 49). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] вказувала, що вона мешкала з 1989 року по 2015 рік без реєстрації [ADDRESS], тому добре знає родину відповідачки. Зазначала, що в [ADDRESS] мешкали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Однак після смерті [PERSON] та погіршення стану здоровя матері та брата відповідачки [PERSON] почала мешкати разом із рідними у цій квартирі. Стверджувала, що відповідачка доглядала спочатку свою матір, доки та не померла у 2012 році, після чого піклувалась своїм братом, який був інвалідом 2 групи. Однак навесні 2014 року [PERSON] помер. Вказувала, що відповідачка постійно мешкала [ADDRESS] десь з 2011 року та продовжує там мешкати тепер. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка відповідачки, яку знає дуже давно, бо [PERSON] мешкала та мешкає в [ADDRESS]. Зазначала, що десь з 2010 року [PERSON] постійно мешкає за цією адресою. Так відповідачка спочатку доглядала свою матір, а після смерті [PERSON], вона доглядала свого брата, який помер у 2014 році. Допитана у якості свідка [PERSON] зазначала в суді, що вона добре знає відповідачку, бо як й [PERSON] тривалий час доглядала свою матір, яка мешкала у сусідньому будинку, тому часто приводила свою матір у квартиру до [PERSON], яку доглядала [PERSON] Вказувала, що з 2011 року, коли здоровя [PERSON] стало поганим, відповідачка постійно почала жити у [ADDRESS], бо за матірю потрібен був постійний догляд. Крім цього [PERSON] одночасно змушена була опікуватись своїм братом, який також там мешкав, в якого була серцева недостатність. Після смерті своєї матері [PERSON] залишилась мешкати із братом [PERSON], який не міг самостійно себе забезпечити через хворобу. Після смерті брата відповідачка продовжувала жити у [ADDRESS]. Суд вважає, з огляду на встановлені обставини, що доводи представника позивача про обґрунтованість заявлених вимог є недоведеними, оскільки вони спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Так суд встановив, що на підставі ордеру відповідачка разом із своєю родиною вселились у [ADDRESS], де мешкала до одруження, а саме: до 1977 року. При цьому члени родини [PERSON] згодом були виписані зі спірного житлового приміщення через їх смерть, [PERSON] (батько) у 1998 році, [PERSON] (мати) у 2012 році та [PERSON] (брат) у 2014 році. Після смерті [PERSON] відповідачка прописалась у спірній квартирі та переоформила особовий рахунок на себе шляхом зміни договору найму житла на підставі рішення районної адміністрації міської ради. Також за час життя [PERSON] відповідачка почала на підставі нотаріально посвідченої довіреності на її імя збирати документи на приватизацію [ADDRESS]. Натомість суд встановив, що [PERSON] з 3 липня 1998 року по 8 липня 2014 року була зареєстрована в [INFO], яку приватизувала разом зі своїм сином. Однак факт постійного проживання [PERSON] в [ADDRESS] з 2011 року разом зі своєю хворою матірю, [PERSON], та братом, [PERSON], який був інвалідом 2 групи, підтверджується низкою актів ЖКП «Азовжитлокомплекс», свідченнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім цього судом було встановлено, що [PERSON] мешкає за вказаною адресою й до теперішнього часу. З урахуванням викладеного суд зазначає, що у [PERSON], яка вселились до своєї матері та брата в спірну квартиру виникли права та обов'язки за договором найму такого жилого приміщення, бо вона постійно проживала разом із [PERSON] та [PERSON] з 2011 року, будучи членом їх родини, з якими також вела спільне господарство. Таким чином відповідачка набула право користування [ADDRESS], бо судом було встановлено, що при її вселенні між нею та [PERSON], [PERSON] не було іншої угоди про порядок користування таким житлом. З огляду на перелічене суд зазначає, що сам по собі факт реєстрації [PERSON] [ADDRESS] до липня 2014 року не може слугувати визначальною підставою для вирішення питання про її право користування [ADDRESS]. В свою чергу суд дійшов висновку, що при вселені до спірного житлового приміщення було дотримано порядок вселення відповідачки у [ADDRESS], що відбулось у 2011 році зі згоди рідних відповідачки, [PERSON] та [PERSON], яких через їх хворобу відповідачка доглядала та опікала, тому судом не було встановлено, що останні якимось чином заперечували проти проживання із ними [PERSON], яка крім цього приймала участь й у благоустрої як квартири, так і будинку. На підставі того, що [ADDRESS] було постійним місцем проживання [PERSON] з 2011 року, відповідачка вела зі своїми рідними [PERSON] та [PERSON] спільне господарство, якими також постійно опікувалась та доглядала їх, то таким чином у неї виникло право на користування [ADDRESS] ще до її реєстрації в спірній квартирі у 2014 році. З огляду на викладене суд не приймає посилання представника виконкому міської ради про відсутність права у відповідачки на реєстрацію її місця проживання у [INFO], бо в судовому засіданні було встановлено, що вона на законних підставах набула право користування таким житловим приміщенням. Також суд відхиляє доводи представника позивача про те, що відповідачка вже приватизувала [ADDRESS], тому не має право на користування [ADDRESS], оскільки сам по собі факт приватизації житла [PERSON] у 1999 році не впливає на набуття нею права користування спірним житловим приміщенням, а тому правового значення немає, оскільки правова позиція з цього питання Верховного Суду України змінилась з 2001 року. Суд зауважує, що розглядом справи таким чином не було встановлено незаконність реєстрації [PERSON] [ADDRESS] в липні 2014 року. Суд також звертає увагу, що рішення колегії Орджонікідзевської районної адміністрації від 24 вересня 2014 року про зміну договору найму на [ADDRESS] з переоформленням особового рахунку на таку квартиру на відповідачку після смерті [PERSON] та [PERSON] не скасовано та залишається чинним. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що при розгляді справи представником позивача не було доведено факту незаконного зайняття спірного житлового приміщення [PERSON], тому суд вважає недоведеним факт порушення з боку [PERSON] прав територіальної громади міста Маріуполя, в інтересах якої за цією справою діє виконком Маріупольської міської ради. Таким чином позовні вимоги виконавчого комітету Маріупольської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття [PERSON] з реєстрації [ADDRESS] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed