Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

представник позивача просить суд визнати за [PERSON] в порядку спадкування після [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 2,19 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гребенівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, та була успадкована нею згідно свідоцтва право на спадщину за заповітом за реєстраційним номером №365 від 06.02.2007 р. виданого державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори Отькало С.В., обґрунтовуючи наступним. [INFO] помер [PERSON]. За життя [PERSON] належала згідно державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 14.02.2006 р. належала земельна ділянка площею 4,38 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гребенівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер [NUMBER]. Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 18.05.1987 р. [PERSON] було складно заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Гребенівської сільської ради [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 14. Відповідно до вищезазначеного заповіту [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом матиме право заповів [PERSON] та [PERSON]. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишилась вона, його дочка - [PERSON], та син [PERSON], тобто відповідач. Інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] не залишилось. Оскільки [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно, в тому числі і вищезазначену земельну ділянку, їй та відповідачу, інших спадкоємців першої черги не залишилось, всю його спадщину успадковують дочка [PERSON] та син [PERSON]. Вона та відповідач у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини батька [PERSON], згідно яких було заведено спадкову справу. 06.02.2007 р. державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори Отькало С.В. їй було видано свідоцтво право на спадщину за заповітом за реєстраційним номером №365 на 1/2 частину земельної ділянки площею 4,38 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гребенівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер [NUMBER]. На іншу 1/2 частину вказаної земельної ділянки свідоцтво право на спадщину за заповітом було видано відповідачу [PERSON]. Вказане свідоцтво було видано державним нотаріусом Отькало С.В. на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 14.02.2006 р., згідно якого [PERSON] належала вся земельна ділянка площею 4,38 га. Однак, після отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності позивач дізналась, що відповідач [PERSON] виділив свою 1/2 частину земельної ділянки та отримав окремий державний акт. А саме відповідач [PERSON] отримав державний акт [NUMBER] від 26.10.2011 р. на земельну ділянку площею 2,1287 га, кадастровий номер [NUMBER]. Отже, на даний час земельної ділянки площею 4,38 га за кадастровим номером [NUMBER], як об'єкта нерухомості, не існує та в Державному земельному кадастрі відбулися зміни у зв'язку з отриманням державного акту відповідачем [PERSON]. А тому, за відсутності такого об'єкту нерухомості як земельна ділянка площею 4,38 га, вона не може виділити в натурі свою 1/2 частину земельної ділянки та виготовити окремий правовстановлюючий документ. В Ржищівській міській державній нотаріальній конторі їй пояснили, що після видачі свідоцтва про право на спадщину будь-які зміни не можуть бути внесені. Тим більше, що спадкодавцю [PERSON] згідно державного акту [NUMBER] від 14.02.2006 р. належала земельна ділянка площею 4,38 га, з якої вона отримала 1/2 частину земельної ділянки. У зв'язку з чим, їй було рекомендовано звернутись до суду щодо визнання за нею в порядку спадкування права власності на земельну ділянку площею 2,19 га, яка залишилась після виділення відповідачем [PERSON] земельної ділянки площею 2,1287 га. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджено розпискою про отримання судової повістки, причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд, вислухавши представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, дослідивши надані позивачем письмові докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON]. За життя [PERSON] належала згідно державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 14.02.2006 р. належала земельна ділянка площею 4,38 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гребенівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер [NUMBER]. Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 18.05.1987 р. [PERSON] було складно заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Гребенівської сільської ради [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №14. Відповідно до вищезазначеного заповіту [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом матиме право заповів [PERSON] та [PERSON]. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишилась позивач, [PERSON] та відповідач - [PERSON]. Інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] не залишилось. Оскільки [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно, в тому числі і вищезазначену земельну ділянку, позивачу та відповідачу, інших спадкоємців першої черги не залишилось, всю його спадщину успадковують дочка [PERSON] та син [PERSON]. Позивач та відповідач у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини батька [PERSON], згідно яких було заведено спадкову справу. 06.02.2007 р. державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори Отькало С.В. позивачу було видано свідоцтво право на спадщину за заповітом за реєстраційним номером №365 на 1/2 частину земельної ділянки площею 4,38 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гребенівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер [NUMBER]. На іншу 1/2 частину вказаної земельної ділянки свідоцтво право на спадщину за заповітом було видано відповідачу [PERSON]. Вказане свідоцтво було видано державним нотаріусом Отькало С.В. на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 14.02.2006 р., згідно якого [PERSON] належала вся земельна ділянка площею 4,38 га. Однак, після отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності позивач дізналась, що відповідач [PERSON] виділив свою 1/2 частину земельної ділянки та отримав окремий державний акт. А саме відповідач [PERSON] отримав державний акт [NUMBER] від 26.10.2011 р. на земельну ділянку площею 2,1287 га, кадастровий номер [NUMBER]. Отже, на даний час земельної ділянки площею 4,38 га за кадастровим номером [NUMBER], як об'єкта нерухомості, не існує та в Державному земельному кадастрі відбулися зміни у зв'язку з отриманням державного акту відповідачем [PERSON]. А тому, за відсутності такого об'єкту нерухомості як земельна ділянка площею 4,38 га, позивач не може виділити в натурі свою 1/2 частину земельної ділянки та виготовити окремий правовстановлюючий документ. Відповідно до статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Зазначене положення також закріплено в ст.ст. 81 та 131 ЗК України, п. 22-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно яких громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. За вимогами ст.ст. 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, так як існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи, що у даному випадку позивач не має іншої можливості, а ніж у судовому порядку, встановити своє право на спадщину, а відтак позов є законним і обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved