Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з даним позовом у якому просить визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 2,2262 га, кадастровий номер 7122588100:00:00:704, яка знаходиться на території Сидорівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, у порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON], яка померла 11.07.2013 року. Дана позовна заява мотивована тим, що 11.07.2013 року померла його матір [PERSON], яка проживала у [INFO]. За життя [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй за життя майно, заповіла [PERSON] Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку він не може, у звязку з відсутністю документу, який засвідчує право власності спадкодавця на неї. Його батько [PERSON] на час смерті матері постійно проживав із нею та фактично прийняв спадщину, однак ніколи на неї не претендував. Крім того, оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини був непрацездатного віку, а тому має право на обовязкову частку у спадщині, однак не встиг у передбачений законом строк від неї відмовитися, його вказано як відповідача по справі. Представником відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 03.05.2018 року у строк, встановлений судом, подано до суду відзив на позовну заяву, з доказами надсилання його іншим учасникам справи. За змістом якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки визнання за позивачем права власності на всю земельну ділянку площею 2,2262 га порушує його право на обовязкову частку у спадщині його дружини [PERSON] Таким чином, позивач не може претендувати більш ніж на 3/4 частини спірної земельної ділянки. Крім того, вказано, що відповідач після смерті [PERSON] фактично прийняв належну йому частину спадщину, оскільки постійно проживав разом з нею. У подальшому, до закінчення підготовчого провадження, представником позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 07.11.2017 року, подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, зокрема визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за заповітом на 3/4 частини спірної земельної ділянки. Крім того, надано докази надсилання вказаної заяви на адресу відповідача. Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися. Представник позивача [PERSON] надіслала до суду заяву про проведення розгляду справи за її відсутності з урахуванням зменшених позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] надала до суду заяву про визнання зменшених позовних вимог, а також розгляд справи за її відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у судове засідання не зявився. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження, в порядку, встановленому ст. 207 ЦПК України. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обовязком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що зменшені позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] померла 11.07.2013\~року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія І-СР №\~325598, виданого повторно 26.01.2018 року Золотоніським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Місцем смерті вказано с. Скрипчинці Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. [PERSON] за життя була власником земельної ділянки розташованої на території Сидорівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області площею 2,2262 га, кадастровий номер 7122588100:00:00:704, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 034439, виданого 21.02.2002 року на підставі рішення виконкому Сидорівської сільської Ради народних депутатів від 16.02.2002 року № 2. Оригінал вказаного державного акту втрачено, про що позивачем розміщено оголошення у газеті «Надросся» від 29.08.2014 року №\~67. Відповідно до копії заповіту [PERSON], посвідченого 22.05.2001\~року секретарем Сидорівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, [PERSON] заповідала [PERSON] все належне їй на день смерті майно. Даний заповіт [PERSON] зареєстровано у Спадковому реєстрі, про що свідчить відповідний витяг від 11.04.2006 року № 4535991. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.12.2013 року №\~36251680 Корсунь-Шевченківською державною нотаріальною конторою 27.12.2013 року зареєстровано спадкову справу № 616/2013 (у реєстрі №\~55561723), спадкодавцем у якій вказано [PERSON], яка померла 11.07.2013 року. Відповідно до змісту інформації Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори від 14.03.2018 року №\~256/02-31, спадкоємцями [PERSON] є [PERSON] (пенсіонер за віком), який фактично прийняв спадщину за законом, та [PERSON]. Водночас державним нотаріусом вказаної нотаріальної контори 14.03.2018 року винесено постанову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки подані документи хоча і свідчать про прийняття [PERSON] спадщини після матері [PERSON], однак відсутній оригінал документу, який засвідчує право власності покійної на земельну ділянку площею 2,2262 га. [PERSON], [INFO], відповідач по справі, з 23.11.1966 року перебував у шлюбі з померлою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження VIII-УР №\~402350, виданим 23.11.1966 року Сидорівською сільською радою Корсунь-Шевченківського району. Відповідно до довідки № 69, виданої 13.03.2018 року виконкомом Стеблівської селищної ради, [PERSON], яка померла 11.07.2013 року, на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO], спільно з чоловіком [PERSON], [INFO]. Таким чином, на час смерті спадкодавця відповідачу виповнилося повних 72 роки, що свідчить про його непрацездатність через пенсійний вік. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України), Земельного кодексу України (далі ЗК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, крім іншого, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом її відкриття є день смерті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1223, ст. 1233, ч. 1 ст. 1236 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, який є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті, у якому вона визначає спадкоємців своїх прав та обовязків, які йому належать на момент складення заповіту, а також, які можуть йому належати у майбутньому. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1241 ЦК України, непрацездатний вдівець, крім інших, має право на обовязкову частку у спадщині, тобто він незалежно від змісту заповіту, успадковує половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом. Положеннями ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй субєктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, якщо суть вимоги повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що відповідачем, який має обовязкову частку у спадщині померлої [PERSON] у розмірі 1/4 частини спірної земельної ділянки, визнано зменшені позовні вимоги, а у суду відсутні сумніви про те, що померлій 11.07.2013 року [PERSON] за життя на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 2,2262 га, кадастровий номер 7122588100:00:00:704, яка знаходиться на території Сидорівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, та увійшла до складу її спадщини, а позивач має право на спадкування даної земельної ділянки за заповітом, та своєчасно прийняв вказану спадщину, що свідчить про наявність підстав для визнання за ним права власності на 3/4 частини вказаної земельної ділянки у порядку спадкування за заповітом. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем визнано позов (з урахуванням зменшення позовних вимог) до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову відповідно до квитанції АБ «Укргазбанк» від 23.03.2018 року №\~30794813, що становить 352 (триста пятдесят дві) грн. 40 коп., підлягають поверненню йому з державного бюджету, а інші 352 (триста пятдесят дві) грн. 40 коп. підлягають стягненню на його користь з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved