Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача завданні збитки в порядку регресу в розмірі: 29 284 грн. 49 коп. та витрати по сплаченому судовому збору в розмірі: 1 600 грн. 00 коп. покласти на відповідача, посилаючись на те, що 17 березня 2016 року між [PERSON] акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9219940. У відповідності до умов вказаного полісу страхування позивач взяв на себе зобовязання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного зacoбy марки «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер «АА 7783 НМ», сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. 05 серпня 2016 року [PERSON], керуючи автомобілем «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер «АА 7783 НМ», на автодорозі Київ-Знамянка, допустив зіткнення з автомобілем «Ford», державний реєстраційний номер «АА 2654 ОН». Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу «Ford», державний реєстраційний номер «АА 2654 ОН» було завдано механічних ушкоджень, а власнику автомобіля - ТОВ «Компанія «КА-Транс» -- матеріального збитку. Відповідно до постанови Обухівського районного суду Київської області по справі № 372/2059/16-п від 15 серпня 2016 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту інтересів страховика. Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. З огляду на вищевказане, потерпілий внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власник пошкодженого автомобіля «Форд», державний реєстраційний номер «АА 2654 ОН» - ТОВ «Компанія «КА-Транс» - звернувся до Страховика - позивача з заявою про виплату страхового відшкодування за Полісом № АІ/9219940. Так, на підставі страхового акту № ОЦ/177/000/16/0942 від 16.11.2016 року власнику автомобіля «Форд», державний реєстраційний номер «АА 2654 ОН», позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі: 29 284 грн. 49 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 79 від 16.11.2016 року. Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат позивача склав: 29 284 грн. 49 коп. Статтею 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 1166 Цивільного Кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як відомо, транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, а відтак на підставі ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно п.п. «а», «в», «ґ» п.п. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. В свою чергу ст. 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. З огляду на вищезазначене у відповідача виникло зобовязання відшкодувати позивачу завдані збитки в порядку регресу з розмірі сплаченого останнім страхового відшкодування за Полісом № АІ/9219940. Відповідно до ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України, за регресним зобов'язанням перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Як вбачається з вищенаведеного, право регресної вимоги виникло у позивача з моменту виплати страхового відшкодування, тобто 16 листопада 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 79 від 16.11.2016 року. Відповідач та його представник в судове засідання не зявилися, подавши до суду заперечення проти позову, мотивуючи наступним. 05.08.2016 р. водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], на автодорозі Київ-Знамянка допустив зіткнення з транспортним засобом «Ford», д/н АА26540М. На виконання вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р, №1961-IV, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у позивача відповідно до [PERSON] № АІ/9219940. Згідно документів, які позивач, додав до позовної заяви, 09.08.2016 позивачем було одержано письмове повідомлення про ДТП від потерпілого. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - повідомлення повинно бути подано не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП. Було зазначено, що ДТП трапилася 05.08.2016, що припадає на пятницю, тобто 06.08.2016 р. та 07.08.2016 р. відповідно це вихідні дні. Відповідно до вимог чинного законодавства України, зазначене ДТП було визнано позивачем страховим випадком. За заявою потерпілого, позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 29 284,49 грн. При цьому жодних питань в позивача не виникало і до відповідача він не звертався за додатковими відомостями щодо дорожньо-транспортної пригоди. В наступному позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу. На думку позивача, оскільки Відповідач не повідомив його протягом 3-х робочих днів у письмовій формі про настання страхового випадку, то у нього (позивача) виникло право звернутися до відповідача з регресним позовом на підставі ст. 38.1.1 (пункт г) вищезазначеного Закону. Дійсно законодавство містить таку норму як подання регресного позову до особи винної у дорожньо-транспортній пригоді, яка не повідомила Страхову компанію у письмовій формі протягом 3-х днів про настання ДТП. Проте, тут необхідно звернути увагу Суду на наступне. Так, позивач нічого не зазначив в позовній заяві про будь-яке порушення своїх прав у звязку з тим, що відповідач не повідомив у письмовій формі позивача про настання страхового випадку. Не зазначено в позовній заяві і те, як саме таке неповідомлення протягом 3-х днів завадило позивачу переконатися у настанні страхового випадку та визначенні розміру збитку, адже саме це має істотне значення для можливості подання регресного позову, враховуючи нижче викладене та, зокрема, правові позиції Верховного Суду України. В Постанові від 16.09.2015 р. Судова палата Верховного Суду України зазначила наступне: «Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обовязок, він має підтвердити це документально. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необгрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобовязаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Враховуючи наведене, а також те, що 09.08.2016 (на третій робочий день після ДТП) позивач був письмово повідомлений про настання страхового випадку потерпілим, позивач не був позбавлений можливості встановити факт ДТП, причини та обставини її настання, визначити розмір заподіяної шкоди. Позивач визнав випадок та здійснив виплату страхового відшкодування. Можна дійти до абсолютно логічного висновку про те, що внаслідок невиконання відповідачем обовязку повідомити у письмовій формі позивача про настання страхового випадку протягом трьох робочих днів права позивача не були порушені. Із викладеного вище та із самої позовної заяви абсолютно ясно і чітко вбачається, що позивач повністю визнав свій обовязок із сплати страхового відшкодування та здійснив виплату страхового відшкодування, тому просили в задоволені позовних вимог [PERSON] акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до [PERSON] відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Правовідносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються\~Цивільним кодексом України,\~Законом № 1961-IV\~та іншими прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що 17 березня 2016 року між позивачем [PERSON] акціонерним товариством «Українська пожежно страхова компанія» та відповідачем [PERSON] був укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9219940, відповідно до якого в період з 17.03.2016 року по 16.03.2017 року забезпечувалася цивільно-правова відповідальність водія, який керував автомобілем марки\~«VOLKSWAGEN TRANSPOR», державний номерний знак [NUMBER]. 05 серпня 2016 року [PERSON], керуючи автомобілем «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер [NUMBER], на автодорозі Київ-Знамянка, на 26 км, по смузі дорожньо-будівельних робіт, не врахував дорожні умови, не обрав безпечну швидкість руху, не був уважним за кермом, допустив зіткнення з автомобілем «Ford Transit Connect», державний реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок якої транспортні засоби зазнали ушкоджень. Постановою Обухівського районного суду Київської області від 15 серпня 2016 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого\~ст. 124 КУпАП. 09 серпня 2016 року власник автомобіля марки «Ford Transit Connect», державний реєстраційний номер [NUMBER], ТОВ «Компанія «КА-Транс» звернувся до позивача з заявою на виплату матеріального відшкодування. Відповідно до додатку № 1 акту було визначено коефіцієнт фізичного зносу автомобіля марки «Ford Transit Connect», державний реєстраційний номер [NUMBER], що складає 0.6174. Відповідно до ремонтної калькуляції № МК0723-310 від 04.11.2016 року вартість ремонту автомобіля марки «Ford Transit Connect», державний реєстраційний номер [NUMBER], складає 68\~032 грн. 88 грн. Відповідно до страхового акту № ОЦ/177/000/16/0942 від 16.11.2016 року вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням фізичного зносу деталей та з урахуванням безумовної франшизи, автомобіля марки «Ford Transit Connect», державний реєстраційний номер [NUMBER], складає 29\~284 грн. 49 коп. Тобто, вище подія визнана страховою, про що 16.11.2016 року було складено страховий акт № ОЦ/177/000/16/0942, відповідно до якого вартість страхового відшкодування склала 29\~284 грн. 49 коп. [PERSON] акціонерне товариство «Українська пожежно страхова компанія» на підставі страхового акту сплатило власнику пошкодженого транспортного засобу Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «КА-ТРАНС»» суму страхового відшкодування у розмірі 29 284 грн. 49 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 79 від 16.11.2016 року. Відповідно до\~ст. 979 ЦК України\~та\~ст.16 Закону України «Про страхування»\~за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до\~ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про страхування»\~страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно\~ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пункту 22.1\~статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~«у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи». Застосовуючи закон до спірних правовідносин, суд виходить з наступного. Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1\~статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~(у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1\~статті 33 цього Закону. Із внесенням\~Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування»\~змін у\~статтю 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~було розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1\~статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту«ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1\~статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів\~статті 33 цього Закону\~щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1\~статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~(у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У цій справі факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Така позиція суду першої інстанції узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-284цс15. Відповідно до ч. 1\~ст. 360-7 ЦПК України\~визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої\~статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч. 1\~ст. 20 ЦК України\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Враховуючи обставини даної справи, положення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та вказаний вище правовий висновок Верховного Суду України, який є обов'язковим для всіх судів України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні необґрунтованого позову. Відповідно до ч.1 та ч. 2\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд констатує, що позивачем не доведено порушення його права з приводу неповідомлення письмово саме відповідачем про виникнення дорожньо-транспортної пригоди. З огляду на вищевикладене, враховуючи досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, тому суд відмовляє у задоволенні позову, адже у даному випадку позов про стягнення страхового відшкодування в основній його частині заявлено з підстав, передбачених\~Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто ґрунтується на договірних зобов'язаннях сторін. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed