Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], яка належить померлому [INFO] [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 липня 1993 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON], про що видане свідоцтво про смерть серія [NUMBER] та зроблено відповідний актовий запис за № 426. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. До складу спадщини входить 1/3 частка квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], яка належить померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 липня 1993 року. Позивачка звернулася до нотаріальної контори для оформлення спадкового майна, але постановою нотаріуса від 12.04.2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину на частину квартири на тій підставі, що згідно довідки КП «Абріс» від 05.04.2016 року за № 125, зазначена квартира в архіві КП «Абріс» не обліковується. Згідно додатку 10 до Положення про порядок передачі квартир у власність в органах БТІ, тобто спадкодавець за життя не зареєстрував документи на квартиру в установленому законом порядку. Позивачка являється єдиною спадкоємицею. Діти померлого відмовилися від отримання спадщини в нотаріальній конторі. Родинні стосунки позивачки підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] відповідно до якого позивачка являється дружиною померлого [PERSON]. Вона має право на отримання частки квартири у власність, але на теперішній час існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав шляхом визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку. В судове засідання ні позивач ні його представник не з'явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник Токмацької міської ради Запорізької області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивача, [PERSON], про що видане свідоцтво про смерть серія [NUMBER] та зроблено відповідний актовий запис за № 426 (а.с. 4). Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 18 серпня 1959 року [PERSON] є дружиною [PERSON] (а.с. 5). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 липня 1993 року виробниче об'єднання «Південдизельмаш» посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] та [PERSON]. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 61,1 кв., а відновна вартість на момент приватизації 30550 крб. Характеристика квартири (кімнат будинку) та її (його) обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 27 липня 1993 року № 47. Квартира [ADDRESS] зареєстрована малим підприємством «Вибір» на праві приватної, спільної власності на підставі свідоцтва про право власності і записано в реєстрову книгу за № 1258 (а.с. 6). [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 12 грудня 1973 року і по день смерті [INFO], що підтверджується довідкою комунального підприємства «Контакт». Після його смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, грошові внески, а також до складу спадщини входить 1/3 частка квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON], що підтверджується відповідною заявою від 05 лютого 2007 року, яка наявна в матеріалах спадкової справи. [PERSON] відмовився від прийняття спадщину після смерті [PERSON] що підтверджується відповідною заявою від 29 січня 2007 року, яка наявна в матеріалах спадкової справи. [PERSON] (позивач по справі) у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується відповідною заявою, яка наявна в матеріалах спадкової справи. Позивач, [PERSON] відповідно до положень ст. 1261 ЦК України є спадкоємицею першої черги за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO]. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого нотаріус Токмацької державної нотаріальної контори посвідчила, що на підставі ст. 1261 ЦК України, спадкоємицею майна [PERSON], померлого [INFO] є [PERSON], дружина. Спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається з грошових внесків, що зберігаються в Токмацькому відділенні № 3139 «Ощадбанк» філія № 3139/033 на рахунках №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. Згідно постанови Токмацької державної нотаріальної контори від 20 квітня 2016 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири за адресою: [ADDRESS], після померлого [INFO], [PERSON], мотивуючи відмову тим, що до складу спадщини входить 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить спадкодавцю, на підставі свідоцтва про право власності, виданого ВО «Південдизенльмаш» 27 липня 1993 року. Згідно довідки КП «Абрис» від 05 квітня 2016 року за № 125, зазначена квартира в архіві КП «Абрис» не обліковується. Згідно додатку 10 до Положення про порядок передачі квартир у власність громадян від 15 вересня 1992 року за № 56 вказані свідоцтва підлягали реєстрації в органах БТІ, тобто спадкодавець за життя не зареєстрував документи на квартиру, в установленому законом порядку (а.с 10). Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 345 ЦК України встановлює, що фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності, у порядку, встановленому законом. Порядок приватизації громадянами займаних ними жилих приміщень у будинках державного житлового фонду регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї , які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) і організація продажу може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення у дію цього Закону. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Свідоцтво про право власності на житло від 27 липня 1993 року не скасовано, не дійсним у встановленому законом порядку не визнано. Так, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно: 1/3 частка квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], яке належало останньому згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 липня 1993 року, виданого на підставі розпорядження Генерального директора виробничого об'єднання «Південдизельмаш» від 27 липня 1993 року, зареєстрованого малим підприємством «Вибір», що записано в реєстрову книгу № 1258. Статтею 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Так, відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України право власності на 1/3 частину житлової квартири [ADDRESS] належало [PERSON] на момент відкриття спадщини, а тому входить до складу спадщини. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст. 1268, 1269 ЦК України позивач у встановлений строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом. Інших спадкоємців не встановлено. Згідно постанови Токмацької районної державної нотаріальної контори від 20 квітня 2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановчого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку. Судом встановлено, що спір виник в зв'язку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально. Відповідно до положень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», де вказано що вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлової квартири є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved