Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Представник позивачки адвокат Соляник І.М., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому просить: стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 36708 грн. 06 коп., з яких: 34508 грн. 06 коп.- майнова шкода, завдана внаслідок пошкодження автомобіля; 2200 грн. - витрати, пов`язані з проведенням оцінки нанесених майнових збитків; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначає наступне. [PERSON] є власником автомобіля марки «Nissan», модель «Qashqai», реєстраційний номер [NUMBER] (далі за текстом «автомобіль «Ніссан»), згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 04.09.2018 року. 31 березня 2020 року [PERSON] придбала у відповідачки абонемент на автомобільній стоянці за адресою: [ADDRESS] , строком на один місяць (до 30 квітня 2020 року), про що останньою видано фіскальний чек №8215 від 31 березня 2020 року на суму 1000 грн. 00 коп. та здійснено відповідний запис в журналі обліку транспортних засобів даної автостоянки за порядковим номером 18. В результаті цього, в силу ст.ст.936-955, 977 ЦК України, між позивачкою та відповідачкою укладено договір зберігання автотранспортного засобу. 9 квітня 2020 року, близько 15 год. 00 хв., [PERSON] залишила на зберігання вказаний автомобіль на автостоянці відповідачки без будь-яких пошкоджень та дефектів на ньому. 15 квітня 2020 року [PERSON] виявлено пошкодження належного їй автомобіля, який з 15 год. 00 хв. 09 квітня 2020 року безперервно зберігався на автомобільній стоянці відповідачки, про що вона того ж дня заявила працівникам цієї автостоянки та викликала на місце події слідчо-оперативну групу Саксаганського відділення поліції Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Розглянувши звернення позивача Саксаганське відділення поліції надало відповідь за вих.№48.5/2-2029ЄО від 27 квітня 2020 року про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України з наданням рекомендації звернутись за вирішенням даного питання безпосередньо до суду. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №79/20 від 21 травня 2020 року по визначенню матеріального збитку, наданого судовим експертом Рейнюком О.В., сума матеріального збитку, заподіяного автомобілю позивачки, складає 34508 грн. 06 коп. Позивачка [PERSON] неодноразово намагалася в телефонному режимі звернутися до відповідачки з метою вирішення питання відшкодування нанесених збитків в досудовому порядку, проте ані через працівників зазначеної автостоянки, ані через контактні номери телефонів, зазначені в куточку споживача автостоянки, на зв`язок із відповідачкою не вдалося вийти. Згідно з ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. За змістом ч.1 ст.937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі, зокрема, у випадку укладення договору між фізичною та юридичною особою. Згідно із ч.1 ст.942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.950, ст.951 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності. Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості. Згідно із ч.2 ст.977 ЦК України за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Відповідно до п.27 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №115 від 22 січня 1996 року, автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розукомплектування чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав у повному обсязі. Крім того, надав суду пояснення, що відомості за цією подією в ЄРДР не вносились. На даний час автомобіль позивачки «Ніссан» відремонтовано. Доказів про суму витрат на ремонт автомобіля, надати суду не має можливості, призначати проведення експертизи з приводу вартості проведеного ремонту, не бажає. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала суду пояснення, що відповідачка факт збереження автомобіля на автостоянці визнає, відповідальність за збереження автомобіля несе відповідачка. Факт пошкодження автомобіля саме на автостоянці заперечує. Крім того, підтвердила зміст відзиву на позовну заяву, в якому зазначає наступне. Вказує, що позивачка в позовній заяві та долучених до неї документах неодноразово робить помилки у адресі автостоянки, де вона залишала та досі залишає свій автотранспортний засіб, а саме зазначає адресу: [ADDRESS] чи 5. Ця інформація не відповідає дійсності, так як автостоянка, яка належить їй на праві власності, розташована за адресою: [ADDRESS] . Підтвердженням цього є копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24392964 від 09.11.2009 р. Зазначає, що висновок позивачки про те, що між ФОП [PERSON] та громадянкою [PERSON] , у розумінні ст. ст. 936-955, 977 ЦК України, на підставі чеку №8215 від 31.03.2020 р. та записів в журналі обліку транспортних засобів автостоянки, укладено договір зберігання автотранспортного засобу, є суперечливим. Так, відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Згідно з ч. 1 ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до ст.977 ЦК України, якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. Згідно до абз.3 ч.2 ст. 977 ЦК України, прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном). Квитанція, якою може посвідчуватись факт прийому-передачі автотранспортного засобу на зберігання, за своєю правовою природою є первинним документом. При цьому загальним правилом, за допомогою первинних документів повинна вбачатись можливість ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції, та в таких документах повинні міститися відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Вказує, що чек, наданий позивачкою, містить в собі інформацію, що він є абонементом, вартістю 1000,00 грн., виданим 31.03.2020 р. за №8215. Наполягає, що при цьому, в порушення вимог зазначених вище положень законодавства, вказаний вище чек не має необхідних ідентифікаційних даних про видачу його нею, як фізичною особою-підприємцем [PERSON] саме за послуги зберігання автотранспортного засобу «Ніссан» за адресою: м. Кривий Ріг, м-н Сонячний, 3А. Зазначає, що цей чек є виключно розрахунковим документом. Що стосується копій наданих позивачем сторінок журналу обліку транспортних засобів автостоянки, зазначає, що додаток №2 до правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою КМУ від 22.01.1996 р. № 115 відображає встановлений на законодавчому рівні зміст такого журналу. Так, наряду з іншими відомостями, підписи чергового приймальника та власника транспортного засобу (довіреної особи, водія), що засвідчує ознайомлення останнього з Правилами зберігання є обов`язковими. Копії сторінок журналу не містять жодної інформації, зокрема про те, що ця копія саме із журналу обліку транспортних засобів тимчасового зберігання на автостоянці за адресою: м. Кривий Ріг, м-н Сонячний, 3А, підписів як чергового приймальника транспорту так і позивача, як власника автомобілю. Сама обставина, що автомобіль в момент його можливого пошкодження перебував на автостоянці, не свідчить про наявність договірних правовідносин між нею та позивачем. Вважає, що чек №8215 від 31.03.2020 р. та записи в журналі обліку транспортних засобів автостоянки, долучені до матеріалів справи, не повинні братись до уваги, як належні та допустимі докази, оскільки ці документи не містять у собі усіх передбачених законодавством відомостей, а відтак не підтверджують факту наявності договірних правовідносин між нею та позивачем. Зазначає, що в позовній заяві позивачка зазначає, що 09.04.2020 р. залишила на автостоянці свій автомобіль «Ніссан» на зберігання без будь-яких пошкоджень і дефектів, 15.04.2020 р., після безперервного зберігання на автостоянці, [PERSON] виявила пошкодження автомобіля. Відповідно до ст. 81 ЦПК України визначено, що на позивача покладається обов`язок надати докази у підтвердження заявлених ним позовних вимог. При цьому зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, для відшкодування шкоди необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди: під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); у відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка завдала шкоди; вина особи, яка завдала шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Вказує, що позивачка, звертаючись з позовом про стягнення матеріальної шкоди, повинна довести наявність усіх чотирьох елементів даного правопорушення. Наполягає, що для висновку про обґрунтованість позовних вимог за обставин цієї справи на підставі наданих [PERSON] доказів, їй потрібно довести таку сукупність фактів: передання позивачкою автомобіля на зберігання відповідачці та, власне, пошкодження автомобіля під час його можливого зберігання (стоянки) на території відповідачки. Наполягає, що в долучених позивачкою до матеріалів справи документах відсутні будь-які докази проведення огляду місця події 15.04.2020 року (наприклад фото виявлених у той день пошкоджень, складених представниками сторін документів щодо огляду), та будь-які докази встановлення обставин, за яких автомобіль позивачки було пошкоджено (наприклад докази дослідження відеоматеріалів з камер, що знаходяться на автостоянці). Зазначає, що позивачкою також не доведено належними та допустимими доказами, в чому полягає її протиправна поведінка, не надано безспірних доказів того, що [PERSON] залишала автомобіль 09.04.2020 р. на автостоянці без аби-яких пошкоджень і дефектів, що пошкодження її автомобіля відбулося саме після того, як вона залишила його на автостоянці. Вважає, що на підставі вказаного неможливо встановити, що саме в період з 09.04.2020 р. по 15.04.2020 р. було пошкоджено автомобіль позивачки. Посилання позивачки на довідку Саксаганського відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 27.04.2020 р. №48.5/2-2029 ЄО, також на її думку не заслуговують на увагу. Дана довідка складена з показань [PERSON] , які ґрунтуються виключно на її припущеннях. Дані обставини правоохоронними органами не досліджувались, факт пошкодження нічим не фіксувався, сума майнової шкоди від можливого пошкодження майна не встановлювалась. Вказує, що в обґрунтування суми матеріального збитку у розмірі 36708, 06 грн., які позивачка намагається стягнути, позивачка посилається на висновок експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку №29/20 від 21.05.2020 р. Наполягає, що наданий позивачкою висновок не повинен визнаватись достатнім доказом вартості можливого завданого збитку [PERSON] , оскільки зі змісту п.1.1. експортного дослідження вбачається, що огляд транспортного засобу був проведений 18.05.2020 року, тобто через місяць після виявлення позивачкою пошкоджень. Не є відомим де знаходився автомобіль весь цей час та що з ним відбувалося. Дійсний розмір шкоди, завданої майну позивачки, могли би підтвердити документи, що підтверджували витрати, які вона фактично здійснила, у зв`язку з відновлювальним ремонтом автомобіля безпосередньо після виявлення [PERSON] пошкоджень автомобіля «Ніссан» (рахунки, акти виконаних робіт, квитанції, чеки, накладні тощо.), однак такі докази позивачкою до позовної заяви не додавались. Вказує, що під час спільного огляду 15.04.2020 р. транспортного засобу позивачкою та представником автостоянки, жодних пошкоджень автомобіля «Ніссан» встановлено не було. Жодних документів з цього приводу сторонами не складалось, фотозйомки не проводилось. Від перегляду записів відеоспостереження, якими зафіксовано весь період знаходження автомобіля, позивача на території автостоянки, остання відмовилась. В свою чергу нею, відповідачкою, та працівниками автостоянки було вжито усіх необхідних, достатніх та розумних заходів, встановлених чинним в Україні законодавством, для належного зберігання автотранспортних засобів, у тому числі автомобіля позивачки, на автостоянці. Територія автостоянки огороджена парканом, який унеможливлює її перетин без спеціальних технічних засобів, встановлені навіси. На цій території ведеться цілодобове відеоспостереження, вона знаходиться під охороною. Працівниками автостоянки не допущено проникнення на територію автостоянки осіб, які б могли пошкодити автомобіль позивачки. Тобто, вважає, що вимоги ч. 2 ст. 977 ЦК України щодо зобов`язання не допускати проникнення на автостоянку сторонніх осіб, нею виконані. Наполягає, що нею, відповідачкою, та працівниками автостоянки, вжито усіх залежних від них заходів щодо належного виконання своїх зобов`язань. Зазначає, що за таких обставин, вини в її діях або бездіяльності не мається, груба необережність в даному випадку також відсутня. Наполягає, що факт того, що позивачка, не дивлячись на судовий спір між ними, продовжує й на сьогоднішній день залишати свій автотранспортний засіб на автостоянці за адресою [ADDRESS] , спростовує невдоволення [PERSON] послугами, що надаються в рамках ведення господарської діяльності та ставить під сумнів причетність відповідачки до пошкодження автомобіля «Ніссан» на вказаній вище автостоянці у період з 09.04.2020 по 15.04.2020 р. Підтвердженням цього є копії аркушів з журналу обліку транспортних засобів тимчасового зберігання автостоянки за 06.11.2020 р. - 07.11.2020 р. Вважає, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтвердили наявність укладеного між ними договору зберігання транспортного засобу, факт пошкодження автомобіля саме у період з 09.04.2020 по 15.04.2020 р. на території автостоянки, завдання їй саме нею, відповідачкою, шкоди, протиправність її дій, причинний зв`язок між ними та її вину. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 6), абонемент (а.с.7), копія журналу обліку транспортних засобів (а.с. 8-20), повідомлення (а.с.21), висновок експертного дослідження (а.с. 22-57), виписка з єдиного державного реєстру (а.с. 79), витяг про реєстрацію права на нерухоме майно (а.с. 80), трудовий договір (а.с. 114), свідоцтво платника податків (а.с. 115), договір оренди землі (а.с. 116). Суд,

Outcome: dismissed