Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Представник позивача свої вимоги мотивує тим, що позивач [PERSON] є власницею двох земельних ділянок, площею 0,3004 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5924755522:05:002:1789, та 0,0836 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5924755500:002:1788, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Також відповідно до договору купівлі-продажу, позивач є власницею будинку за вказаною адресою. Зазначає, що в процесі користування своєю земельною ділянкою, вона зіткнулася з перешкодами, які чинить їй відповідач, що в повній мірі порушує її право на безперешкодне користування своїм майно. А тому вона просить зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні своєї земельною ділянкою шляхом: знесення самочинно збудованого сараю, який частково знаходиться на її земельній ділянці; шляхом знищення вигрібної каналізаційної ями, яка знаходиться на її земельній ділянці; шляхом прибирання всього сміття та перенесення фруктових дерев з земельної ділянки по [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі та підтримав обставини, вказані у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджених наявні у справі докази вважає, позов такими, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13-16). Згідно витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки [PERSON] є власницею двох земельних ділянок, а саме земельної ділянки, площею 0,3004 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5924755522:05:002:1789, та земельної ділянки, площею 0,0836 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5924755500:002:1788, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33-36). Відповідно до державних актів на право приватної власності на землю власником земельних ділянок, зокрема площею 0,0825 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площами 0,0875 га та 0,0765 га, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] (а.с. 64-66). Позивач зазначає, що в процесі користування своєю земельною ділянкою зіткнулася з перешкодами, які чинить їй відповідач. А саме на її земельній ділянці ростуть фруктові дерева відповідача, розташована частина сараю, будівельне та інше сміття. Також на її земельній ділянці відповідач створив каналізаційну яму. Позивач зверталася в селищну раду з відповідним зверненням щодо усунення перешкод [PERSON] і листом № 825-02-22 від 16.08.2019 року виконавчий комітет Низівської селищної ради повідомив, що прохання-попередження щодо звільнення земельної ділянки, де ростуть фруктові дерева. Розміщені споруди, дрова та інші речі було надіслано [PERSON] , але останній про проведені роботи не повідомив, земельну ділянку не звльнив. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, а саме право особи на безперешкодне користування, володіння і розпорядження своїм майном, право на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст. 3 ЦПК України в чинній на момент звернення до суду редакції). Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). У судовому засіданні встановлено, що сторони є суміжними землекористувачами. Відповідно до ст. 152 ч. 2, ч. 3 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 травня 2016 р. у справі N 6-658цс15). У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно вимог ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. Проте, всупереч цим вимогам позивачем та його представником не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що саме відповідач [PERSON] створює останній перешкоди в користуванні її земельною ділянкою, тобто не доведено що спірні будівля, вигрібна яма, дерева та сміття розташовані саме на земельній ділянці позивача. Ініціативою суду було запропоновано призначити земельно-технічну експертизу. Але позивач та її представник категорично відмовилися від призначення експертизи. Натомість в судовому засіданні було встановлено, що спірний сарай був зведений ще на початку 1980-х років. У відповідності до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 07.12.1984 року відповідачу на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що розташований на приватизованій земельній ділянці, яка належить відповідачу, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 07.12.1984 року, державним актом про право власності на земельну ділянку та технічним паспортом (а.с. 59-66). Згідно технічного паспорту, який складено станом на 12.09.1984 року на житловий будинок по [ADDRESS] , не визначено знаходження за вищевказаною адресою ніякого самовільно побудованого сараю, щоб належав відповідачу, як про те у позовній заяві зазначає позивач. У відповідності до вказаного технічного паспорту на будинок із господарськими будівлями по вказаній адресі зазначено перелік будівель, там не зазначено, що є самовільно збудований сарай, на земельній ділянці, що належить відповідачу. Станом на 1984 рік, в тому числі і у відповідності до Цивільного кодексу УРСР, для набуття особою права власності на нерухоме майно, реєстрація такого майна в органах БТІ не була потрібна. Не існувало і спеціального закону, який би визначав порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно, в тому числі і права власності. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на момент реєстрації права регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР , затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При цьому, згідно положень ст.120 ЗК України в поєднанні з нормою ст.125 ЗК України в набувача нерухомості право власності на земельну виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на цій ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Сам факт звернення до сільської ради щодо направлення вимоги відповідачу ніяким чином не підтверджує порушення права користування земельною ділянкою відповідачем. Суд звертає увагу позивача, що згідно ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЗК України, право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Як вбачається зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ч. 2 ст. 22 та ст. 19 ЗК України, багаторічні насадження це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до ст. 391 ЦК України та ч. 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою. Позов про усунення порушень, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що він є власником земельної ділянки, і що діями відповідача порушується його право власності. Для цього, крім правовстановлюючих документів на земельну ділянку необхідно буде представити суду докази, що підтверджують факт порушення закону (технічних норм і правил), а також докази порушення прав позивача. Тому, при виявленні порушень цивільного і земельного законодавства у вигляді незаконного використання земельної ділянки необхідно зафіксувати вказаний факт, склавши акт обстеження даної земельної ділянки. Відповідно до чч.1, 2 ст.103 Земельного Кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Разом з цим, відповідно до ст.105 Земельного Кодексу України, у випадку проникнення коренів і гілок дерев з однієї земельної ділянки на іншу власники та землекористувачі земельних ділянок мають право відрізати корені дерев і кущів, які проникають із сусідньої земельної ділянки, якщо таке проникнення є перепоною у використанні земельної ділянки за цільовим призначенням. Відповідно до ч. 3 ст. 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки в судовому засіданні, ні позивачем, ні його представником не доведено факту протиправних дій із сторони відповідача, позивачами не подано, а судом не здобуто доказів, які б підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, позивачами не надано, зокрема, доказів, що підтверджують факт порушення права позивача на користування земельною ділянкою, власне відповідачем. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed