Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

Прокурор в інтересах позивачів звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просить: - визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29.12.03 № 746 «Про передачу земельних ділянок у власність», в частині передачі у власність земельних ділянок, загальною площею 8,0030 га [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; - визнати недійсним підпункт 3 додатку до пунктів 1-3 рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району від 18.08.06 № 93 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам (згідно додатку) на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради»; - визнати недійсним державний акт на право власності на землю площею 8,0030 га, виданий на ім'я [PERSON], з кадастровим номером [NUMBER]; - витребувати на користь ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 8,0030 га, що розташована в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером [NUMBER], вартістю 852 000 грн.; - визнати за Державним підприємством «Київське лісове господарство» право постійного користування на земельну ділянку площею 8,0030 га, з кадастровим номером [NUMBER]. Обгрунтовуючи позов, прокурор посилається на порушення законодавства при виділенні земельних ділянок, неправомірність вибуття із загальнодержавної власності земельних ділянок, які відноситься до лісового фонду. В судовому засіданні прокурор позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на порушення законодавства при виділенні земельних ділянок, неправомірність вибуття із загальнодержавної власності земельних ділянок, які розташовані в межах земель, що перебувають у користуванні Державного підприємства «Київське лісове господарство». В судовому засіданні представник позивача Кабінету Міністрів України Юрченко Ю.Є. позов підтримала, посилаючись на аналогічні обставини, порушення інтересів держави. Представник позивача ДП «Київське лісове господарство» Козюн З.М. в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на те, що спірні ділянки відносяться до лісового фонду, перебувають в межах 110 кварталу Козинського лісництва. Представник відповідача Обухівської райдержадміністрації в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, хоч про час і місце слухання справи належно повідомлений, причин неявки суду не повідомив, заяв, клопотань чи заперечень суду не подавав. Представник відповідача Старобезрадичівської сільради в судове засідання не з'явився повторно, хоч про час і місце слухання справи належно повідомлений, причин неявки суду не повідомив, заяв, клопотань чи заперечень суду не подавав. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, посилаючись на те, що вони подавали заяви про виділення землі до сільради, їм було виділено по 1 га, до використання земельних ділянок вони не приступали, оскільки незабаром всі продали ділянки, кому саме - не пам'ятають, оскільки всі події відбувались більш ніж 10 років тому. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, причин неявки суду не повідомила, хоч належно повідомлялась про час і місце судового розгляду, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні спору поклалась на розсуд суду. Вислухавши прокурора, представників позивача, третіх осіб, дослідивши письмові пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Під час розгляду справи судом встановлені наступні обставини. На виконання спільного наказу Міністерства аграрної політики України і державного комітету лісового господарства України № 106/60 від 26.06.00 «Про ліси сільськогосподарських підприємств» та Указу Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки», з урахуванням рішення Обухівської районної ради від 15.09.00 № 126.11.ХХ.ІІІ, наказу Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» від 10.08.01 № 219 «Про приймання земель лісового фонду», рішення Київської обласної ради від 25.01.01 № 264-15-ХХІІІ «Про землі лісового фонду Київської області, що вивільнені внаслідок реформування колективних сільськогосподарських підприємств», листа Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» від 14.05.03 № 01-318, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 23.06.03 № 333 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Обухівському, Козинському лісництвам та Ржищівському Держлісгоспу для ведення лісового господарства» передано, зокрема, Козинському лісництву у постійне користування 1155,1 га земель лісового фонду для ведення лісового господарства, з них 492,5 га на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району. Відповідно до акту прийому-передачі Козинське лісництво КДЛГО «Київліс» прийняло 351,4 га земель лісового фонду на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району (у зв'язку з припиненням діяльності колишніх сільськогосподарських підприємств-лісокористувачів). Розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 333 від 23.06.03, вказаним вище діянкам визначено відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України цільове призначення земельної ділянки як землі лісового фонду - для ведення лісового господарства. На підставі вказаного розпорядження лісовпорядною організацією ВО «Укрдержліспроект» виготовлено планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які були погоджені з органом контролю у сфері земельних ресурсів та передані для користування ДП «Київському лісгоспу». Відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Київський лісгосп», кварталу 110 Козинського лісництва, виділів 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20 спірні спірні земельні ділянки є земельними ділянками лісового фонду, покриті лісовою рослинністю, які у 2003 році протаксовані та мають відповідні таксаційні характеристики. Вказані вище обставини підтверджуються листом Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 26.11.14 № 02-868, актом перевірки Головного управління Держкомзему у Київській області від 28.02.12 № А45/01, викопіюванням з чергового кадастрового плану Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району, листами лісогосподарських підприємств, розпорядженням Обухівської райдержадміністрації, актом прийому-передачі лісового фонду, рішенням Обухівської районної ради, план-схемою та іншими матеріалами справи (а.с.15-21, 26-44). Таким чином, суд вважає доведеними обставини перебування спірних земельних ділянок у межах земель лісогосподарського призначення та віднесення їх до лісового фонду, до 1 категорії лісів, перебування у державній власності до винесення оскаржуваних розпоряджень і їх передачі третім особам та послідучого відчудження відповідачеві. Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 29.12.2003 року № 746 «Про передачу земельних ділянок у власність» затверджено технічну документацію зі складання державних актів на право приватної власності на землю громадянам в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району та передано у приватну власність земельні ділянки 41-му громадянину України, згідно додатку, для ведення особистого селянського господарства загальною площею 41,046 га, про що останнім видано державні акти на право власності на землю. В подальшому, частина із них отримала державні акти на право власності, а саме: · [PERSON] (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії [NUMBER] від 30.12.03), · [PERSON] (державний акт на право власності на землю площею 1,001 га серії [NUMBER] від 30.12.03), · [PERSON] (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії [NUMBER] від 30.12.03), · [PERSON] (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії [NUMBER] від 30.12.03), · [PERSON] (державний акт на право власності на землю площею 1,001 га серії [NUMBER] від 30.12.03), · [PERSON] (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії [NUMBER] від 30.12.03), · [PERSON] (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії [NUMBER] від 30.12.03), · [PERSON] (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії [NUMBER] від 30.12.03). У подальшому, зазначені громадяни, на підставі договорів купівлі-продажу від 09.03.06 за №№ 774, 771, 743, 782, 736, 740, 789, 778 відчужили земельні ділянки загальною площею 8,0030 га на користь [PERSON], про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру правочинів. В результаті, на підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу від 09.03.06 [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 8,0030 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, серії [NUMBER], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів від 28.03.06 № 1588. В подальшому, рішенням Старобезрадичівської сільської ради 4 сесії 5 скликання від 18.08.06 № 93 (підпункт 3 додатку до пунктів 1-3 рішення) цільове призначення земельної ділянки [PERSON] змінено з особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування жилого будинку, про що останньому видано Державний акт на право власності на землю, кадастровий номер земельний ділянки [NUMBER]. Із матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], розробленого ТОВ «Науково-виробнича компанія «Горизонт», вбачається, що їх відведення передбачалось за рахунок земель сільськогосподарського призначення. Разом з тим встановлено, що земельні ділянки, які передбачалось відвести вищевказаним громадянам відносились до категорії земель лісового фонду та перебували у користуванні ДП «Київське лісове господарство». Так, з листів Головного управління Держземагенства у Київській області від 25.11.14, Державного підприємства «Київське лісове господарство» від 26.11.14 № 02-868 земельні ділянки, які перебувають у власності [PERSON] знаходяться на території земель лісогосподарського призначення лісового фонду Козинського лісництва квартал 110. Вказане, також підтверджується викопіюваннями з планшету матеріалів лісовпорядкування 2003 року, з корегування проекту формування та встановлення меж Старобезрадичівської сільської ради, із чергового кадастрового плану Старобезрадичівської сільської ради та викопіювання з карти території Старобезрадичівської сільської ради. Вищезазначене, також, підтверджується Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 28.02.12 № 45/01, складеним державними інспекторами контролю за використанням та охороною земель Управління Держземінспекції Головного управління Держкомзему у Київській області Бендерцем О.В. та Кабаном В.Ф. Так, з вказаного акта перевірки вбачається, що за документами та матеріалами, наданими Управлінням Держкомзему в Обухівському районі, даними Геодезичної інформаційної системи управління, матеріалами наданими ДП «Київліс» встановлено, що спірні земельні ділянки повністю або частково накладаються на землі лісового фонду (квартал 110 Козинського лісництва, виділи 13-20). Вказані вище обставини підтверджуються розпорядженнями, рішеннями, державними актами, договорами, витягами із реєстру правочинів, технічною документацією, кадастровими планами, іншими матеріалами справи (а.с.22-25, 45-102, 140-141, 147-224, 238-239). При наданні правової оцінки позову суд врахову наступне. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення (ст.19 ЗК України). Згідно з чч. 1, 2 та 4 ст.20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (ст.21 ЗК України). Згідно з ст.55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст.ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, в яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які поширюється особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність. При цьому, за ст.3 ЗК України, земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України. Водночас у ч.2 ст.5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Отже, застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що, за змістом ст.63 ЛК України, полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необгрунтованого їх вилучення для інших потреб (п.«б» ч.1 ст.164 ЗК України). Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання з лісокористуванням. Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п.13 ст.46 ЛК України). Паралельно із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (ч.2 ст.49 ЛК України). Державний лісовий кадастр включає: облік якісного й кількісного стану лісового фонду; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (ст.51 ЛК України). Згідно з ст.7 ЛК України ліси, розташовані в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Відповідно до ст.8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається й реалізується державою в особі Кабінету Міністрів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом. За ст.13 ЗК України, до повноважень Кабміну в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим кодексом. Передання у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабміну у сфері лісових відносин (ст.27 ЛК України). Згідно із ч.2 ст.149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України Кабмін вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб'єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв'язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до закону від 23.02.2012 №4442-VI «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених чч.5-цієї статті, та у випадках, визначених ст.150 цього кодексу. За ст.48 ЛК України, у матеріалах лісовпорядкування дається якісна й кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обгрунтоване ведення лісового господарства й розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обгрунтовуються основні напрями організації й розвитку лісового господарства об'єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного й соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням, відповідно, з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони нав\-колишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Згідно з нормами стст.181-184, 202-204 ЗК, законів від 7.07.2011 «Про Державний земельний кадастр» №3613-VI та від 22.05.2003 «Про землеустрій» №858-IV дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі й землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну та якісну характеристику земель, їх оцінку, які грунтуються на підставі землевпорядної документації. Згідно з п.5 «Прикінцевих положень» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, мас\-штаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом п.1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11.12.86, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання стосовно перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п.5 «Прикінцевих положень» ЛК. Як зазначалось вище належними і допустими доказами, в тому числі планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, підтверджується те, що спірні земельні ділянки є землями лісового фонду та перебували у державній власності. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною 9 ст. 149 Земельного кодексу України передбачено, що саме Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статі, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Згідно ч. 7 ст. 122 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Системний аналіз вищевказаних норм Земельного кодексу України вказує на те, що в даному випадку вилучення земель із лісового фонду, вибуття їх із державної власності проведено неуповноваженим державою органом, тобто без належного оформлення волі власника - держави. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади. Згідно ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч.2 ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Згідно ст.50 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, акти інших посадових осіб, які призначаються ними, можуть бути оскаржені в судовому порядку відповідно до закону. Оскаржувані розпорядження Обухівської районної державної адміністрації прийняті, а оспорювані державні акти видані із порушенням чинного законодавства, тобто протиправно, тому розпорядження слід скасувати. Згідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, що підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Розпорядження райдержадмінстрації про виділення спірних земельних ділянок громадянам не ґрунтуються на законі, тому не можуть слугувати належною правовою підставою для вилучення земель із державної власності та передачі їх у приватну власність зі зміною цільового призначення. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Порушене право власності держави на спірні земельні ділянки підлягає судовому захисту, оскільки держава була позбавлена такого права незаконно. Згідно ч.ч.1,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до положень ч.1 ст.317 ЦК України лише власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Право власності третіх осіб на спірні земельні ділянки виникло на підставі незаконних державних актів, що вказує на те, що до них перейшло право власності на спірні ділянки від держави протиправно поза волею власника, вони не були належними власниками земельних ділянок, а відтак не мали права розпорядитися ними шляхом продажу відповідачеві. Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною. Київським обласним управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення загальною площею 8,0030 га в кварталі 110 Козинського лісництва, виділах 13-20 ДП «Київське лісове господарство» [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], не надавались. Таким чином, з державної власності без згоди Київського обласного управління лісового та мисливського господарства та згоди землекористувача ДП «Київське лісове господарство», незаконно вибули вказані земельні ділянки шляхом прийняття оскаржуваного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29.12.03 № 746 та виготовлення оспорюваних державних актів на право власності на земельні ділянки, чим порушено інтереси держави. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно ст. 207 ЗК України, відшкодуванню підлягають втрати сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, перелогів, сінокосів, пасовищ), лісових земель та чагарників як основного засобу виробництва в сільському і лісовому господарстві внаслідок вилучення (викупу) їх для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом. Однак, в порушення ст. 207 Земельного кодексу України втрати лісогосподарського виробництва у зв'язку з вилученням лісових земель для нелісогосподарських потреб не нараховувались та не сплачувались. Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Прийняття оспорюваного розпорядження райдержадміністрації суперечить принципам діяльності, встановлених ст. 3 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», а саме законності, верховенства права, є недоцільним, неефективним та в цілому таким, що не сприяє підвищенню авторитету органів виконавчої влади. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Таким чином, оспорюване розпорядження прийняте Обухівською районною державною адміністрацією в порушення ст.ст. 6,14,19 Конституції України, ст.ст. 20, 21, 57, 116, 118, 122, 149, 207 Земельного кодексу України, ст.ст. 27, 31, 57 Лісового кодексу України, ст.ст. 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації». Враховуючи викладені вище суттєві порушення вимог законодавства при передачі спірних ділянок відповідачам шляхом приватизації, всі інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання протиправним розпорядження, яке стало підставою для вибуття земельних ділянок із державної власності, оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування слід визнати також протиправним і скасувати, оспорюваний правовстановлюючий документ на землю на ім'я відповідача слід визнати недійсним, оскільки такий вид судового захисту права власності держави узгоджується із фактичними обставинами спору та об'єктивно необхідний для забезпечення можливості здійснення державою повноважень власника. Крім того, всупереч положенням ч.2 ст.20, ст.22, ч.4 ст.83 ЗК України рішенням Старобезрадичівської сільської ради було неправомірно змінено цільове призначення земельних ділянок із категорії земель лісогосподарського призначення на землі громадської забудови - для будівництва та обслуговування житлового будинку. З вищевказаних підстав підлягає визнанню недійсним та скасуванню рішення Старобезрадичівської сільської ради від 18.08.06 № 93 (підпункт 3 додатку до пунктів 1-3 рішення), яким цільове призначення земельної ділянки [PERSON] змінено з особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування жилого будинку, про що останньому видано Державний акт на право власності на землю, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 3 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Враховуючи викладене, спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею користувача та в порядку безкоштовної приватизації відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України, а тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння відповідача на користь держави на підставі ст. ст. 387, 388, 396 Цивільного кодексу України. Суд вважає правомірними позовні вимоги в частині оспорення розпорядження райдержадміністрації, рішеня сільради, визнання недійсним державного акту, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння на користь ДП «Київське лісове господарство», оскільки судом встановлено неправомірність розпорядження та рішення, державне майно було відчужено особами, які не мали відповідних повноважень від держави як власника, тому порушене право землекористувача та уповноваженого органу держави як власника підлягає судовому захисту. Порушене право держави та охоронюваний законом інтерес підлягають судовому захисту. За таких обставин в цій частині позов ґрунтується на законі і пілягає задоволенню. Вирішуючи спір в іншій частині суд враховує наступне. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Фактично позовними вимогами про визнання права постійного користування земельною ділянкою, які вже перебуває у власності держави, пропонується в судовому порядку визначити користувача земель, що не є компетенцією суду та виходить за межі повноважень суду при вирішенні цієї цивільної справи. Визнання недійсними і скасування документів, якими було здійснено відчудження спірних земельних ділянок та вилучення їх з державної власності фактично повертає ці ділянку у державну власність, тому додаткового судового захисту в даному випадку не потрібно, задоволення інших позовних вимог в достатній мірі захищає інтереси держави. Спірні правовідносини за обсгом позовних вимог в цій частині не підпадають під дію ст.392 ЦК України, чинним законодавством не передбачено подібного способу судового захисту інтересів землекористувача, позовна заява не містить посилань на норми права, якими обґрунтовуються позовні вимоги в цій частині, під час судового розгляду прокурор та представники позивачів також не навели правового обґрунтування цієї позовної вимоги, тому суд вважає, що вимоги щодо визнання права користування земельною ділянкою не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню. Також суд вважає необґрунтованим обраний спосіб захисту інтересів держави в частині оспорювання розпорядження та рішення, які не є правочинами, а є рішеннями суб'єктів владних повноважень в сфері земельних правовідносин, тому їх слід визнати протиправними і скасувати, що є належним і достатнім способом відновлення порушеного права держави. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, позовні вимоги частково ґрунтуються на матеріалах справи та чинному законодавстві, відповідач всупереч вимогам ст.ст.10, 11,60 ЦПК України заперечень не представив, доводів позову не спростував, заперечення третіх осіб не доведені належними і допустимими доказами, тому позов слід задовольнити частково в частині доведених позовних вимог. На підставі ст.88 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: partial