Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вимогами до Відповідача, в яких просить стягнути в примусовому порядку на користь позивача грошові кошти за Договором № 252210 (вклад «Пенсійний+») в розмірі 385222,60 грн., що включає суму вкладу та суму невиплачених процентів за період з 09.12.2013 по 14.12.2014; суму пені за період з 14.12.2014 р. по 14.02.2015 р.; за Договором № 237932 (вклад «Пенсійний+») в розмірі 29689,45 дол. США, що включає суму вкладу та суму невиплачених процентів за період з 22.10.2013 по 27.10.2014; суму пені за період з 28 жовтня по 14 лютого 2015 р. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що в порушення умов договору та норм чинного законодавства відповідачем ігноруються вимоги позивача про повернення грошових коштів після закінчення строку дії договору. Ухвалою Печерського районного суду за заявою представника позивача залишено без розгляду позовні вимоги в частині стягнення коштів за Договором банківського вкладу № 237932 від 22.10.2013. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, та просив суд про їх задоволення. При цьому, пояснити розрахунок нарахованих позивачем процентів за користування депозитом, не зміг. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Зазначив, що належні позивачу кошти зараховані на поточний рахунок позивача, а тому, Договір № 252210 від 09.12.2013 є завершеним, а всі зобов'язання - виконаними. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 09.12.2013 між сторонами було укладено Договір банківського вкладу № 252210, за умовами якого Відповідач прийняв від Позивача грошові кошти в сумі 100000,00 грн. на строк до 14.12.2014 та сплатою 22,5 % річних. При цьому, позивачу відкрито депозитний рахунок № [NUMBER], на якому обліковується його вклад. Пунктом 3.1.4 даного договору визначено, що Банк зобов'язується повернути повністю вклад та нараховані проценти у «Дату повернення», зазначену у п. 2 цього Договору шляхом перерахування на власний поточний (з використанням платіжної картки) рахунок Вкладника, відкритий у Банку на підставі письмової заяви Вкладника. Аналогічні умови містяться в п. 4.2. вказаного договору щодо повернення вкладу. Також 09.12.2013 між сторонами було укладено Додатковий Договір № 1 до договору банківського вкладу № 252210 від 09.12.2013, згідно яких позивач доповнив вкладу на суму 203000,00 грн., загальна сума вкладу становить 303000,00 грн. З 09.12.2013 процентна ставка складає 25,5%. На підставі вказаних договорів Позивачем внесено в касу Відповідача суми у визначених розмірах, що підтверджується квитанціями від 09.12.2013 р. №№ 5823, 5834. Згідно довідки Відповідача станом на 08.06.2015 р. залишок на рахунку Позивача згідно вищевказаного договору становить 385235,44 грн. Сторонами не заперечується, що оскільки строк депозиту сплинув, сума вкладу та нараховані проценти були перераховані на поточний рахунок Позивача. Разом з тим, як зазначив представника позивача в судовому засіданні, позивач не може отримати належні йому грошові кошти через блокування відповідачем платіжної картки позивача та недостатністю коштів на рахунку, що підтверджується виписками банкоматів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Грошові кошти, які знаходяться на поточному рахунку, відкритого Відповідачем на ім'я Позивача належать останньому на праві приватної власності. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 року, вирішуючи спори, що випливають із права приватної власності громадян, суди повинні виходити з положень ст. 41 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права не можуть бути обмежені. Змістом права власності є право володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув. Надані позивачем суду виписки з банкоматів щодо неможливості позивачем отримати кошти з підстав недостатності коштів на рахунку суд розцінює як відмову банку у видачі позивачу належних йому сум. Відмовляючись видати грошові кошти, які належать на праві власності Позивачу, в повному обсязі Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У порушення цих норм Позивач позбавлений права користуватися своїм майном, у даному випадку майном є грошові кошти, які Відповідач до цього моменту так і не повернув. Отже, так як з діючих норм законодавства вбачається, що Клієнт за договором банківського рахунку в силу ст.ст.1066, 1068 ЦК України вправі вимагати від банку повернення коштів рахунку в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати кошти у повному обсязі. Відповідач не виконав вимогу Позивача та не повернув суму, яка знаходилась на поточному рахунку, тому суд приходить до висновку про стягнення з Відповідача на користь Позивача суму невиплачених коштів в розмірі 385235,44 грн. Частина 1 ст. 1061 ЦК України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. В позовній заяві позивач ставить питання про стягнення в примусовому порядку з відповідача суму вкладу та нарахованих процентів за його користування за період з 09.12.2013 по 14.12.2014 в розмірі 385222,60 грн. Разом з тим, позивачем не наведено розрахунку суми нарахованих ним процентів, що унеможливлює встановити достовірність проведеного ним розрахунку. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Оскільки, Відповідачем взяті на себе договірні зобов'язання за укладеним з позивачем договором щодо повернення залучених коштів після закінчення строку дії договору, не виконані, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача в примусовому порядку підлягають стягненню кошти в розмірі вкладу та нарахованих відповідачем процентів за його користування в розмірі 385235,44 грн. Також позивачем ставиться питання про стягнення з відповідача в порядку ч. 1 ст. 625 ЦК України пені за період з 14.12.2014 р. по 14.02.2015 р. Однак, позивачем не наведено такого розрахунку, що також унеможливлює встановити достовірність проведеного ним розрахунку. Таким чином, заявлений позов підлягає частковому задоволенню. За правилом ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при подачі позову судовий збір в розмірі 3654 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved