Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Представник позивача Релігійної організації «Спасо-Преображенського монастиря Української Греко-Католицької Церкви» Гедз Т.М. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Релігійній організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (далі по тексту - Монастир) належить на праві власності житловий (реколекційний) будинок за адресою - [ADDRESS], що підтверджується реєстраційним посвідченням про державну реєстрацію права особистої власності від 27 грудня 1995 року, виданого Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації. Відповідно до пункту 1.1. статуту Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» вона є чоловічим монастирем, який об'єднує вірян Української Греко-Католицької Церкви з метою спільного задоволення релігійних потреб, що засвідчується Статутом даної релігійної організації. 29 березня 1999 року за адресою реколекційного будинку Монастиря було зареєстровано місце проживання вірянина Української Греко-Католицької Церкви [PERSON], який на правах монаха був членом Монастиря і проживав у ньому. 06 травня 2017 року [PERSON], на ґрунті совісних розбіжностей з очільниками монастиря, з власної волі залишив монастир, таким чином припинивши ведення з іншими монахами спільного монаршого життя з одночасним припинення проживання в ньому. У зв'язку з даним фактом, на основі канонів 413, 495, 498, 500 Кодексу Східних Церков він був виключений з членів Монастиря. Незважаючи на зміну місця проживання, [PERSON] не подав заяви про зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання в житловому будинку [ADDRESS] який належить Монастирю на праві власності і призначений для проживання вірян (монах). Враховуючи те, що єдиною належною підставою для зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання відповідача органом реєстрації може виступити рішення суду про припинення в останнього права на користування житловим будинком Монастиря, представник позивача просить позов задовольнити. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглянути у його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з'явився, не повідомивши про причину повторної неявки, відзиву не подав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти: Судом встановлено, що згідно копії Реєстраційного посвідчення, виданого Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 1995 року, записаного в реєстрову книгу №03 реколекційний будинок з надвірними побудовами [ADDRESS] зареєстроване за Монастирем св. Теодора Студита на праві особистої власності на підставі договору дарування посвідченого в Підволочиській держнотконторі 27 грудня 1995 року за реєстровим № 1422. Право власності зареєстроване у ЄДРЮО: дата державної реєстрації 27 березня 1995 року, дата та номер запису в ЄДРЮО - 15 травня 2007 року № 1644,1200000000381, що стверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб від 12 жовтня 2017 року. Відповідно до пункту 1.1. статуту Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» прийнятого рішенням Загальної Ради Монастиря Святого Теодора Студита 19 червня 2017 рокуБ., затвердженого архієпископом і Митрополитом Тернопільського-Зборівського УГКЦ 22 червня 2017 року вона є чоловічим монастирем, який об'єднує вірян Української Греко-Католицької Церкви з метою спільного задоволення релігійних потреб, що засвідчується Статутом даної релігійної організації. 29 березня 1999 року за адресою реколекційного будинку Монастиря було зареєстровано місце проживання вірянина Української Греко-Католицької Церкви [PERSON], який на правах монаха був членом Монастиря і проживав у ньому, що стверджується будинковою книгою для прописки громадян. Згідно п.п. 5.4, 5.5 Статуту у монастирі можуть проживати монахи, які з власного бажання уклали з ним договір про проживання і працю згідно з чинним законодавством та уставом. Членство у Монастирі припиняється рішенням Ігумена згідно процедури, передбаченої Кодексом Канонів Східних Церков чи Уставом у разі коли член монастиря порушив Статут Монастиря Устав… чи за власним бажанням члена Монастиря. Згідно протоколу від 07 травня 2017 року складеного Ігуменом монастиря єхієрм. [PERSON], намісником ієрм.[PERSON], ієромонахами ієрм.[PERSON], ієрм [PERSON] 06 травня 2017 року [PERSON] з власної волі залишив монастир, таким чином припинивши ведення з іншими монахами спільного монаршого життя з одночасним припинення проживання в ньому. У зв'язку з даним фактом, на основі канонів 413, 495, 498, 500 Кодексу Східних Церков [PERSON] виключений з членів Монастиря в [ADDRESS], Дані обставини засвідчуються довідкою за вихідним № 115/2018 від 13 березня 2018 року курія Тернопільсько-Зборівської Архиєпархїї Української Греко-Католицької Церкви, протоколом Монастиря від 07 травня 2017 року, протоколом Монастиря від 13 жовтня 2017 року та рішенням Ігумена Монастиря від 05 лютого 2018 року. З акту обстеження житлово-побутових умов проживання Спасо-Преобреженського Монастиря УГКЦ за адресою [ADDRESS] за вихідним № 337 від 05 лютого 2018 року, вбачається, що [PERSON], 1977 р.н., зареєстрований у даному монастирі, але не проживає тривалий час (півроку і більше). Незважаючи на зміну місця проживання, [PERSON] не подав заяви про зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання в житловому будинку [ADDRESS] який належить Монастирю на праві власності і призначений для проживання вірян (монах), що засвідчується відповідною відміткою в будинковій книзі для прописки громадян. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. У відповідності до положень ст.ст.91, 92 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Положеннями статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право користування житловим будинком (сервітут), як речове право на чуже майно відповідно до пункту 2 частини 1 статті 395 Цивільного кодексу України, виникло в [PERSON] на підставі прийняття його в монахи Монастиря і добровільного виділення керівництвом Монастиря окремого житлового приміщення для задоволення його потреб у проживанні в процесі ведення спільного монаршого життя. Згідно частини 1 статті 401, частини 3 статті 404 Цивільного кодексу України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо), для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини 1 статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно частин 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини 1 статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Враховуючи ті обставини, що [PERSON] розпочав проживання з 29 березня 1999 року і припинив 06 травня 2017 року, вчинивши власні добровільні вольові дії щодо заселення в житловий будинок Монастиря і виселення з нього, можна прийти до правового висновку, що в цей період він мав право користування чужим житлом на правах особистого строкового сервітуту, який виник на підставі усного договору з Монастирем, обумовленого метою його функціонування та прийняття відповідача в монахи Монастиря. А також те, що власною поведінкою у виді виселення з житлового будинку Монастиря на добровільній основі, яку можна розцінити як односторонній правочин, відповідач вчинив дії, з яким пов'язується припинення право користування чужим житлом. Так, відповідно до пунктів 2, 4 частини 1 статті 406 Цивільного кодексу України сервітут припиняється у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений та припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності дост.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням наведеного, всебічного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги представника позивача Гедз Т.М., який діє в інтересах Релігійної громади реформатської церкви, про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] - підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 319,321 ЦК України,

Outcome: approved