Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Представник позивача Матусевич Руслан Миколайович від імені та в інтересах Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - ГУНП в Луганській області) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку, третя особа Сєвєродонецька міська рада Луганської області. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26.12.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесена інформація про право власності ГУНП в Луганській області на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана за виділені у 2016 році позивачем грошові кошти з загального фонду державного бюджету з метою забезпечення державних соціальних гарантій та врегулювання питання забезпечення житлом працівників поліції - учасників антитерористичної операції та членів їх сімей. Згідно з рішенням Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 01.02.2017 року №43 вказана квартира була визнана службовим жилим приміщенням та закріплена за ГУНП в Луганській області. На підставі рапорту [PERSON] житловою комісією було ухвалено рішення про надання йому вказаної службової квартири на склад сім`ї із 3 осіб: він, його дружина [PERSON] та їх син [PERSON] . Було роз`яснено особливості договору найму службового жилого приміщення [PERSON] , який взяв на себе зобов`язання у разі звільнення або переведення виселитися з вказаної квартири. 31.03.2017 року Сєвєродонецькою міською радою Луганської області було видано [PERSON] ордер на право зайняття вказаного службового приміщення. Наказом ГУНП в Луганській області від 30.10.2018 року №524 о/с [PERSON] було звільнено за власним бажанням з 30.10.2018 року. При цьому [PERSON] не входить до переліку осіб, які не можуть бути виселені, оскільки він не пропрацював більше 10 років і не отримав будь-яких пільг, передбачених положеннями ст. 125 ЖК України та п. 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів України від 04.02.1988 року №37. Вважає, що відповідачі втратили право користування вказаною квартирою. Протиправна поведінка відповідачів у вигляді відмови звільнення службового приміщення порушує права та інтереси ГУНП в Луганській області, як власника квартири, оскільки створює перешкоди у здійсненні ним права володіння, користування і розпорядження вказаною квартирою. 26.02.2019 року на адресу відповідачів було надіслано лист з вимогою про звільнення службового жилого приміщення, проте службове житлове приміщення не звільнене. З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування службовою квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , та виселити їх без надання іншого жилого приміщення та зобов`язати їх знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, вирішити питання про судові витрати. 12.04.2019 року судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надано строк для усунення недоліків. 02.05.2019 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 19.12.2019 року судом постановлено ухвалу про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці позивача Сєвєродонецьку міську раду Луганської області. Представник відповідачів адвокат Овчинніков Д.А. надав до суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтував тим, що відповідач [PERSON] входить до кола осіб, які не можуть бути виселені зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, оскільки з витягу з наказу №524 о/с від 30.01.02018 року вбачається, що відповідач має стаж 21 рік 9 місяців 29 днів, тобто більше 10 років. Також відповідачі є внутрішньо переміщеними особами, які не мають власного помешкання на території, що контролюється органами державної влади України. До початку 2014 року вони проживали у м. Кадіївка Луганської області, до якого на даний час не мають можливості повернутися, у зв`язку із загрозою їх життю, враховуючи ту обставину, що [PERSON] є учасником бойових дій, його син - дійсним працівником поліції та навчається у Луганському державному університеті внутрішніх справ, його дружина - працівником Вінницького військового шпиталю, частина якого базується у м. Сєвєродонецьк Луганської області. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача Матусевич Р. М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позовні вимоги задовольнити. Згодом в судове засідання не з`явився. Представник позивача Хворостян К. Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день, час і місце судового засідання справи повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність не надходило. Своїм правом на подачу відзиву не скористались. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Згодом в судове засідання не з`явився та про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Додатково суду пояснив, що [PERSON] працював у ГУНП в Луганській області 21 рік, тобто більше 10 років, у зв`язку з чим його не можна виселити зі службової квартири разом з його родиною. Родина [PERSON] має житло в м. Кадіївка Луганської області, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України. Проте відповідачі змушені були в 2014 році покинути житло і переїхати до м. Сєвєродонецьк Луганської області, вони не мають у власності житла, в якому могли б проживати. Особи, які є учасниками бойових дій прирівнюються до осіб, які зазначенні у ст. 125 ЖК України. Відповідач [PERSON] є учасником бойових дій, внаслідок чого він та його родина не можуть бути виселені зі службового житлового приміщення. Відповідачам повинно бути надано інше житло. Представник третьої особи Сєвєродонецької міської ради Луганської області в судове засідання не з`явився, про день, час і місце судового засідання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не надходило. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві державної власності ГУНП в Луганській області, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.02.2018 року №113357426. Згідно з наказом ГУНП в Луганській області від 07.11.2015 року №1 о/с [PERSON] , який мав спеціальне звання підполковник міліції, було призначено на посаду заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділення Станично-Луганського відділу поліції ГУНП в Луганській області з присвоєнням йому спеціального звання підполковник поліції. Згідно з рішенням виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 01.02.2017 року №43 квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була визнана службовим жилим приміщенням та закріплена за ГУНП в Луганській області. Спірна квартира була надана для проживання заступнику начальника відділу поліції - начальнику слідчого відділення Станично-Луганського відділу поліції ГУНП в Луганській області підполковнику поліції [PERSON] на склад сім`ї 3 особи: він, дружина [PERSON] та син [PERSON] , що підтверджується копією протоколу засідання житлової комісії ГУНП в Луганській області №4 від 13.02.2017 року. 31.03.2017 року виконавчий комітет Сєвєродонецької міської ради Луганської області видав [PERSON] ордер №25 на жиле приміщення, за адресою: [ADDRESS] , на склад сім`ї 3 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з копіями паспортів відповідачів та даними ЦНАП м. Сєвєродонецька, вони з 07.04.2017 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з наказом ГУНП в Луганській області від 30.10.2018 року №524 о/с підполковника поліції [PERSON] було звільнено з посади слідчого слідчого відділення поліції №1 Новоайдарського відділу поліції ГУНП в Луганській області за власним бажанням з вислугою років на день звільнення 21 рік 09 місяців 29 днів. Після звільнення відповідача [PERSON] з посади ГУНП в Луганській області звернулось до нього з вимогою здати службове житлове приміщення, надіславши лист від 25.02.2019 року №1166/111/57/05-2019. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Статтею 121 ЖК України передбачено, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Згідно з ст. 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Стаття 125 ЖК України визначає перелік осіб, зазначених у статті 124 цього Кодексу, яких не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення. Аналогічні положення закріплені в п. 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів України «Про службові жилі приміщення» від 04.02.1988 року №37. В судовому засіданні було встановлено, що спірна квартира має статус службового житлового приміщення. В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Овчинніков Д.А. заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись поміж іншого на те, що [PERSON] та члени його сім`ї не можуть бути виселені зі спірного службового житла, оскільки відповідач працював у ГУНП в Луганській області більше 10 років та є учасником бойових дій. Суд вважає зазначені доводи помилковими, виходячи з наступного. Відповідач [PERSON] на момент його звільнення з ГУНП в Луганській області станом на 30.10.2018 року мав вислугу років 21 рік 09 місяців 29 днів. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] він з 30.12.1996 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а в період з 07.11.2015 року30.10.2018 року проходив службу в органах Національної поліції України. На момент звільнення [PERSON] з органів Національної поліції України його вислуга років становила 21 рік 09 місяців 29 днів, до якої відповідно до приписів п. 3 ч.2 ст. 78 Закону України «Про Національну поліцію» було зараховано служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду. Проте суд враховує, що відповідно до присів ч.1 ст.78 Закону України «Про Національну поліцію» стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки. Таким чином, зазначений стаж служби в поліції (вислуга років) відповідача не враховується, як період роботи в установі, що надала відповідачу службове жиле приміщення. Слід також відзначити, що ГУНП в Луганській області (код ЄДРПОУ 40108845) було створене як юридична особа 07.11.2015 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Таким чином, стаж роботи [PERSON] безпосередньо в структурних підрозділах ГУНП в Луганській області, яке надало йому службове житлове приміщення, становить менше 10 років. Таким чином, на [PERSON] та членів його родини не поширюється норма ЖК України відповідно до якої без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (ст.125 ЖК України). В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є учасником бойових дій та має право на пільги для ветеранів війни-учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] Статтею 125 ЖК України встановлено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків. З аналізу ст. 125 ЖК України та ст.ст.4-6 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» вбачається, що на особу, яка має статус учасника бойових дій не поширюється заборона, встановлена ст. 125 ЖК України, щодо неможливості виселення без надання іншого жилого приміщення. Розглядаючи зазначену справу, суд враховує практику ЄСПЛ як джерело права, який неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд враховує, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. В судовому засіданні представник позивача Матусевич Р.М. зазначив, що своїми діями відповідачі порушують права ГУНП в Луганській області, як власника житлового приміщення, та порушують права інших працівників ГУНП в Луганській області, які перебувають на квартирному обліку (315 осіб), потребують надання службового житла та виконують обов`язки на території м. Сєвєродонецька. Наведеними доводами представник позивача обґрунтував існування нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів. В судовому засіданні представник відповідачів зазначив, що родина [PERSON] не має власного житла на території, підконтрольні органам влади України, що підтвердив, надавши суду інформацію по кожному відповідачу з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Представник відповідачів зазначив, що вони мають у власності квартиру, яка знаходиться у м. Кадіївка Луганської області на території, яка на сьогодні не підконтрольна органам влади України. Проте [PERSON] має статус учасника бойових дій, його син [PERSON] є працівником поліції та навчається у Луганському державному університеті внутрішніх справ, його дружина [PERSON] є працівником Вінницького військового шпиталю, частина якого базується у м. Сєвєродонецьк Луганської області. Зазначені обставини виключають можливість родині [PERSON] повернутись до м. Кадіївка, на територію, яка на сьогодні не підконтрольна органам влади України, оскільки це є небезпечним для їх життя. За таких обставин, суд оцінюючи відповідність виселення відповідачів критерію пропорційності, вважає, що з урахуванням обставин, встановлених в судовому засіданні, воно не відповідає легітимній меті обмеження права на повагу до житла відповідачів при тому, що суспільна необхідність для застосування такого заходу дійсно існує. При цьому суд враховує, що позивач є власником спірної квартири, проте його інтереси, як органу державної влади, не можуть бути вищі за інтереси відповідачів. За існуючих обставин виселення відповідачів зі спірної квартири, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення, не відповідає критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ГУНП в Луганській області. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у сумі 5286 грн. покласти на позивача, у зв`язку із відмовою у позові.

Outcome: dismissed