Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач у справі є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована відповідач [PERSON] , яка є колишнім власником вказаної вище квартири, та, відповідно за вказаною адресою не проживає. Реєстрація вказаної особи в квартирі позивача значно обмежує її законні права щодо користування та розпорядження вказаним житлом, тож в позові ставиться питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за вказаною вище адресою. Позивач та її уповноважений представник, в судове засідання не прибули, представником позивача до суду надано заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідач в судове засідання не прибула з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи за її відсутністю не надавала. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав: Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно договору купівлі - продажу квартири від 03.03.2020 року (а.с. 11, 14) позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї № 3084 від 05.03.2020 року (а.с. 12) відповідач по справі [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою позивача по справі. З огляду на це, суд зазначає таке: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Водночас, відповідно до ст. 391 ЦК України новий власник квартири має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові від 25 липня 2018 року (справа № 638/13030/13-ц, провадження № 61-20713св18), у якій Верховний Суд зазначив, що для такого виду спорів не потрібна зі сторони позивача обов`язкова вимога про виселення, яку повинні отримати проживаючи у квартирі особи. За раніше висловленими правовими позиціями власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації (Правова позиція Верховного Суду України у справі від 16 листопада 2016 р., № 6-709цс16). У зв`язку з обставиною реєстрації місця проживання відповідача по справі [PERSON] , за адресою [ADDRESS] і відсутністю дій відповідача щодо зняття з реєстрації, позивач по справі обмежена у її праві власності. За таких обставин, суд доходить висновку, що позивач по справі [PERSON] , будучи власником квартири, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки вона не є членом сім`ї позивача та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Враховуючи викладене суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved