Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 19.08.2008 року у розмірі 39307,80 грн. Також просить суд стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 3300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 31.03.2018 року відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 39307,80 грн., що складається з 3150,40 грн. - заборгованості за кредитом, 30000 заборгованості за процентами за користування кредитом, 4057,50 грн. - пені, 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 1859,90 грн. штрафу (процентна складова). З 21.05.2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк». У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву з клопотанням про розгляд справи без його участі в якій зазначив, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідно до ч.9 ст.187 ЦПК України виклик відповідача у справі здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Надіслана за останнім відомим місцем реєстрації особи кореспонденція повернулась до суду без вручення адресатові. Про причини неявки відповідач суд не повідомила, відзив не подала і позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача. Таким чином суд проводить розгляд справи на підставі статті 280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача. Згідно з частиною 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала Заяву № б/н від 19.08.2008 року та згідно цієї Заяви отримала кредит у розмірі 3300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Подавши відповідну заяву відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами, Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає укладений між нею та позивачем договір про надання банківських послуг. Відповідно до п.3.2 , п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач дав свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і надав право банку у будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. При укладенні цього договору сторони керувалися положенням частини першої статті 634 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до якого договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.5.3 договору для банку передбачена можливість зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору. У разі незгоди зі змінами умов договору клієнт має право надати банку заяву про розірвання договору, виконавши умови п.6.4 договору. Отже, позивач належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором, укладеним з відповідачем. Згідно з пунктом 9.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. На час розгляду справи суду не надано жодних доказів, які б свідчили про інформування однією зі сторін зазначеного вище договору іншу сторону про його припинення, відповідно цей договір з моменту його укладення автоматично лонгувався на кожні наступні 12 місяців після укладення. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно пункту 6.5 Умов позичальник зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до пункту 6.6 Умов клієнт зобов'язаний у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту) та оплатити Винагороду Банку. Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З доданого до позовної заяви розрахунку станом на 31.03.2018 року вбачається, що після укладення договору відповідач користувався кредитними коштами, отриманими ним за договором у результаті чого виникла заборгованість за кредитом в розмірі 3150,40 грн., заборгованість по відсоткам 30000,00 грн., та комісією в розмірі 4047,50 грн. а також штрафів, нарахованих відповідно до умов кредитного договору (відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг, які є складовою частиною кредитного договору), а саме 250 грн. фіксована частина штрафу та 1859,00 грн. процентна складова частина штрафу. Оскільки розрахунок заборгованості по кредиту проведений позивачем відповідно до вимог чинного законодавства та умов укладеного кредитного договору, вказаний розрахунок приймається судом до уваги. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача суми штрафу, то суд зазначає наступне. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Враховуючи, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення (правова позиція Верховного суду України викладена у постанові від 21.10.2015 р. справа № 6-2003цс15). Підстав для відступу від правової позиції, викладеної 21.10.2015 р. у висновку Верховного Суду України у постанові по справі № 6-2003цс15, з одночасним наведенням відповідних мотивів, суд не вбачає. Отже враховуючи те, що позивач заявив позовні вимоги щодо стягнення (250 грн. штрафу фіксована частина та 1859,90 грн. процентна складова штрафу), то позовні вимоги щодо стягнення штрафу, з врахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 21.10.2015 р. справа № 6-2003цс15, задоволенню не підлягають. Відповідно суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З врахуванням даної вимоги процесуального кодексу підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати - судовий збір в сумі 1762 грн.

Outcome: partial