Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду із позовом від імені [PERSON] до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що позивач є власником [ADDRESS] У вказаному житловому приміщенні зареєстрований його рідний син, який з 2001 року однак зі своєю дружиною за цією адресою не мешкає, винаймаючи собі житло за іншою адресою. Протягом цього часу відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не сплачуючи витрати на комунальні платежі, не маючи своїх речей у такій квартирі. Усе це ускладнює життя позивача, пенсіонера, який змушений сплачувати комунальні витрати на квартиру та на опалення також за відповідача, який фактично не користується спірною квартирою. Таким чином вважав, що залишаючись зареєстрованим по [ADDRESS], однак не мешкаючи у квартирі, відповідач втратив право користування таким житлом, тому просив суд задовольнити позов. У судове засідання [PERSON] не з'явився, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність за присутності його представника, наполягаючи при цьому на задоволенні позову. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], в суді на задоволені позову [PERSON] наполягала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не надавши суду заяву про можливість проведення розгляду справи у його відсутність. Представники третьої особи до суду не з'явились за невідомих причин, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. На підставі того, що представник позивача не заперечував проти ухвалені заочного рішення, враховуючи положення ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив рішення при заочному розгляді. Допитавши свідків та вивчивши письмові докази, суд вважає, що поданий позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 1992 року, реєстр БТІ міста Маріуполя № [NUMBER] від 20 січня 1994 року, а також свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22 лютого 2010 року, посвідченого нотаріально за реєстром № 1-325, та зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя 24 лютого 2010 року, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 5, 7, 13). Суд також встановив, що відповідач, [PERSON], зареєстрований в [ADDRESS] з 25 вересня 2007 року, що підтверджується паспортними даними відповідача, відомостями Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради в Донецькій області та особовим рахунком на вказану квартиру, наданим ЖКП «Азовжитлокомплекс» (а. с. 4, 18, 25). За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з інформацією Лівобережного ВП Маріупольського ВП ГУ НП в Донецькій області від 28 липня 2016 року вбачається, що відповідач, [PERSON], по [ADDRESS] не мешкає близько 15 років (а. с. 12). На підставі акту житлової організації від 28 вересня 2016 року вбачається, що за свідченнями сусідів [PERSON], 1966 р. н., не мешкає по [ADDRESS] останні 15 років. Допитані в судовому засіданні свідки, [PERSON] та [PERSON], які є сусідами та знайомими позивача, в судовому засіданні вказували, що знають позивача та його родину дуже давно. Зазначали при цьому, що на теперішній час у [ADDRESS] [PERSON] мешкає один, оскільки років п'ять потому померла його дружина. Додавали, що ще раніше разом із позивачем також мешкав його син, [PERSON], який однак протягом останніх 15 років там не живе, бо одружився та почав мешкати за іншим місцем разом із своєю дружиною. Місце знаходження відповідача на теперішній час свідкам невідоме. Таким чином суд встановив, що відповідач, який приходиться сином позивача, не мешкає в спірному житловому приміщенні, залишаючись зареєстрованим в [ADDRESS], тим самим чинить перешкоди [PERSON] у користуванні належним йому майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні було підтверджено відповідними доказами, що відповідач не мешкає разом із позивачем у спірному житловому приміщенні понад рік, що свідчить про те, що [PERSON] втратив право користування [ADDRESS] На підставі наведеного суд вважає необхідним захистити право власності позивача шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування [ADDRESS] При цьому суд зауважує, що за ст. ст. 4, 5 ЦК основу цивільного законодавства України становить Конституція України, а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. На підставі переліченого суд наголошує, що до спірних правовідносин положення Житлового кодексу України можуть застосовуватись лише за аналогією, бо переважному застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу, оскільки саме нормами ЦК України врегульовано відносини, що виникають з приводу реалізації права власності. Таким чином спірні правовідносини між [PERSON] та членом його сім'ї, [PERSON], повинні вирішуватись за положеннями, закріпленими у Главі 32 ЦК «Право користування чужим майном», а не за положеннями, що містяться у Житловому кодексі України. Тому з цих обґрунтувань суд відхиляє посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Outcome: approved