Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Представник позивачки звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] борг за договором позики грошей серії ВТІ №200345 у розмірі 307970,00 грн., сумі еквівалентній 25000,00 доларів США, інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 32891,82 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3898,14 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26.07.2013 року відповідач отримав від позивачки грошові кошти в сумі 200 000,00 гривень, що на момент укладання даного договору було еквівалентно 25 000,00 доларів США по курсу НБУ (1 долар США- 8,00 гривень), та зобов'язався повернути позивачу грошові кошти у термін до 28.04.2014 року. Однак позичальник не виконав взятих на себе за договором позики зобов'язань, грошові кошти у визначений договором термін не повернув. Під час розгляду справи 19.11.2014 року представник позивачки надав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивачки борг за договором позики ВТІ №200345 у розмірі 462294,38 грн., з яких: 381500,00 грн. - сума основного боргу, еквівалентна 25000,00 доларів США; 72485,00 грн. - інфляційне збільшення боргу та 8309,38 грн. - 3% річних. Мотивував таке збільшення тим, що курс НБУ станом на 31.07.2014 року складав за 100 доларів США - 1231,88 грн., а тому і сума заборгованості має бути збільшена з урахуванням такого курсу. 30.01.2015 року від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача на користь позивачки основний борг за договором позики ВТІ №200345 у розмірі 398850,00 грн.(сума еквівалентна 25000,00 доларів США) та 1101482 грн. - 3% річних та судовий збір. Представник позивача та позивачка в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що згідно з п.1 договору позики грошей від 26.07.2013 року відповідач отримав позику в сумі 200 000,00 грн., а не в доларах США, як зазначено в позовній заяві, тому і повернути він має 200 000,00 грн., а не гривневий еквівалент 25000,00 доларів США як просить позивачка. Окрім того, відповідно до розписки від 28.02.2014 року грошові кошти він мав повернути до 28.04.2014 року, вказану розписку було підписано позивачкою, а це означає, що вона не заперечувала з приводу продовження строків виконання зобов'язань по договору позики від 26.07.2013 року, а отже 3% річних потрібно розраховувати, починаючи з 29.04.2014 року. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 26.07.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за № 1855. Відповідно до п.1 договору позивачка передала відповідачу без нарахування відсотків 200 000,00 грн., що за курсом за домовленістю сторін становило 25000,00 доларів США. Позику відповідач зобов'язувався повернути в термін до 28.02.2014 року. 28.02.2014 року відповідачем до договору позики була власноручно написана розписка про отримання грошових коштів у розмірі 200 000,00 грн. що за курсом за домовленістю сторін становило 25000,00 доларів США, згідно з якою грошові кошти відповідач мав повернути до 28.04.2014 року. Однак позивачем та його представником не було надано доказів, які б надавали їм право на використання грошової одиниці при здійсненні розрахунків та платежів в іноземній валюті, зокрема в доларах США, оскільки за умовами договору позики валюта договору була визначена в гривнях. Щодо переведення позивачем та відповідачем суми позики за курсом НБУ станом на 26.07.2013 року з гривні в еквівалент долара США, то слід зазначити, що згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Разом з тим, умовами укладеного сторонами договору визначена валюта зобов'язання в гривні і сторони не передбачали можливість використання іноземної валюти як засобу платежу. Однак, сторонам надано право визначати грошовий еквівалент зобов'язання задля застосування індексації суми зобов'язання, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму грошових зобов'язань. Отже, таке переведення представником позивача визначеної договором суми позики в гривні в доларовий еквівалент, а потім знову в гривневий за іншим курсом, є безпідставним та таким, що суд не бере до уваги при вирішені даного спору. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто, за договором позики обов'язком позивальника є дії, спрямовані на повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з умов договору, грошове зобов'язання за договором позики від 26.07.2013 року щодо надання позики відповідачу позивачкою було виконано у грошовій одиниці України - гривні, таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 200 000,00 грн., що в свою чергу не позбавляє права останньої звернутися до відповідача з вимогою відшкодувати інфляційні втрати за період прострочення виконання зобов'язання. Крім того, згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, 28.02.2014 року відповідачем до договору позики була власноручно написана розписка про отримання грошових коштів у розмірі 200 000,00 грн., що за курсом за домовленістю сторін становило 25000,00 доларів США, згідно умов якої було продовжено термін повернення отриманих в борг грошових коштів до 28.04.2014 року. Позивачка погодилася із визначеним в розписці терміном повернення грошових коштів, про що свідчить її власний підпис, проставлений в розписці. Отже, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання необхідно розраховувати, починаючи з 29.04.2014 року. Таким чином, їх розмір становить 4570,00 грн. (200 000,00 (сума боргу) х 3 (розмір процентів річних) :100 : 365 х 278 (кількість днів прострочення)). Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог Таким чином, з урахуванням пропорційності задоволених вимог згідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає також стягненню сума судового збору в розмірі 2045,70 грн.

Outcome: partial