Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Процедура (рух справи): У вересні 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача Комунального підприємства «Житлосервіс-2012» міста Світловодська Кіровоградської області, заборгованість по заробітній платів сумі 7046,31 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Аргументи позивача, [PERSON] : Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 03 червня 2019 року працював в КП «Житлосервіс 2012» на посаді слюсаря-електрика по 31 серпня 2021 року. На день його звільнення через КП «Житлосервіс 2012» мав перед ним заборгованість по заробітній платі в розмірі 16864,61 грн. Після звільнення відповідач йому сплатив борг із заробітної плати 1000 грн. - 03 вересня 2021 року, 5714,20 грн. - 09 вересня 2021 року та 3104,10 грн. - 09 вересня 2021 року. При цьому, без його письмової згоди відповідач із його заробітної плати утримав 10150,41 грн. для погашення заборгованості по квартирній платі. Оскільки відповідач не виплатив його заробітну плату, просив суд задовольнити його позов. Також просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з дня звільнення і по дату ухвалення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог позивач надав суду копії доказів: паспорту, ідентифікаційного номеру, трудової книжки, довідки відповідача від 13 вересня 2021 року про розмір середньоденної заробітної плати та про заборгованість із заробітної плати, документи про понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з підстав в ньому викладених. Аргументи відповідача, КП «Житлосервіс 2021»: Відповідач подав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зазначив, що дійсно на час звільнення позивача з роботи утворилася заборгованість із заробітної плати в розмірі 16864,61 грн. Після звільнення позивача було сплачено борг із заробітної плати 1000 грн. - 03 вересня 2021 року, 5714,20 грн. - 09 вересня 2021 року та 3104,10 грн. - 09 вересня 2021 року. При цьому, відповідачем із заборгованої заробітної плати позивача було утримано 10150,41 грн. для погашення заборгованості позивача перед відповідачем по квартирній платі. Оскільки відповідач виплатив позивачу заробітну плату, зазначає, що позов є безпідставним, тому просив суд відмовити в його задоволенні. В обгрунтування заперечень відповідач надав суду копії доказів: розрахункові листки за липень-вересень 2021 р., заяву [PERSON] від 24.11.2020 р. про реструктуризацію боргу за звартплату, договір між КП «Житлосервіс 2012» та [PERSON] від 24.11.2020 р. про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, довідку від 09.09.21 р. про відсутність заборгованості по заробітній платі, довідка від 13 вересня 2021 року про розмір середньоденної заробітної плати позивача та про заборгованість із заробітної плати[PERSON] . В судовому засіданні представник відповідача підтримав відзив на позов з підстав в ньому викладених, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та зміст заяв сторін по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані сторонами докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в судовому засіданні доведені належними та допустимими доказами, тому позов слід частково задовольнити. Встановлені судом обставини справи: З 03 червня 2019 року [PERSON] працював на посаді слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування 4 розряду в Комунальному підприємстві «Житлосервіс 2012», що підтверджується копією трудової книжки. Згідно заяви від 24 листопада 2020 року [PERSON] просив директора КП «Житлосервіс 2012» оформити договір реструктуризації боргу в розмірі 9015,53 грн. за квартирну плату на один рік. 24 листопада 2020 року КП «Житлосервіс 2012» (далі - Підприємство) укладено з [PERSON] договір №11 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно якого Підприємство надало [PERSON] розстрочку з 01 грудня 2020 року до 30 листопада 2021 року у погашенні заборгованості з квартирної плати, що утворилася станом на 24.11.20 р. на суму 9015,53 грн. Згідно наказу від 28 серпня 2021 року №32-к [PERSON] звільнено з роботи за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. З довідки №228 від 13 вересня 2021 року КП «Житлосервіс 2012», заборгованість КП «Житлосервіс 2012» по заробітній платі на день звільнення [PERSON] 31 серпня 2021 року становить в загальній сумі 16864 грн. 61 коп., середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 310,41 грн. Після звільнення позивачу було сплачено борг із заробітної плати 1000 грн. - 03 вересня 2021 року, 5714,20 грн. - 09 вересня 2021 року та 3104,10 грн. - 09 вересня 2021 року. При цьому, КП «Житлосервіс 2012» із заборгованої заробітної плати позивача, [PERSON] , було утримано 10150,41 грн. для погашення заборгованості позивача перед відповідачем по квартирній платі. Вказані обставини справи підтверджуються належними та допустимими доказами, та сторонами не спростовані. Оцінка суду (джерела права): Відповідно до статті 43 Конституції України кожному гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 4 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідач КП «Житлосервіс 2012» не спростував факту не здійснення ним належних звільненому працівнику [PERSON] виплат всіх сумм, нарахованих на день звільнення. Отже, позивачем доведено, що відповідач не виконував законодавство про працю, затримував проведення виплати заробітної плати, що стало підставою для звернення позивача до суду. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Ст.116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз`яснень викладених в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Вказана позиція щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні міститься у правовому висновку Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі №6-64цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 27 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з висновку Постанови Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі за №6-144ц13, яка має враховуватись судами загальної юрисдикції відповідно до ст.360-7 ЦПК України, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (стаття 116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення, видачі судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відповідно до положень статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до п.п.1-7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Висновки суду: Між сторонами, позивачем [PERSON] , та відповідачем, КП «Житлосервіс 2012», виник спір про оплату праці. Судом встановлено, що [PERSON] з 03 червня 2019 року працював в Комунальному підприємстві «Житлосервіс 2012» на посаді слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування. Згідно заяви від 24 листопада 2020 року [PERSON] просив директора КП «Житлосервіс 2012» оформити договір реструктуризації боргу в розмірі 9015,53 грн. за квартирну плату на один рік. 24 листопада 2020 року КП «Житлосервіс 2012» (далі - Підприємство) укладено з [PERSON] договір №11 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно якого Підприємство надало [PERSON] розстрочку з 01 грудня 2020 року до 30 листопада 2021 року у погашенні заборгованості з квартирної плати, що утворилася станом на 24.11.20 р. на суму 9015,53 грн. Наказом Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» від 28 серпня 2021 року №32-к [PERSON] звільнено з роботи за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. Після звільнення [PERSON] відповідач, Комунальне підприємство «Житлосервіс 2012», не провів з ним повний розрахунок, та станом на 31 серпня 2021 року мав заборгованість по заробітній платі на загальну суму 16864,61 грн., що підтверджується довідкою відповідача. З довідки №228 від 13 вересня 2021 року КП «Житлосервіс 2012», заборгованість КП «Житлосервіс 2012» по заробітній платі на день звільнення [PERSON] 31 серпня 2021 року становить в загальній сумі 16864 грн. 61 коп., середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 310,41 грн. Після звільнення позивачу було сплачено борг із заробітної плати 1000 грн. - 03 вересня 2021 року, 5714,20 грн. - 09 вересня 2021 року та 3104,10 грн. - 09 вересня 2021 року. Відповідач не заперечував факт не проведення при звільненні позивача виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства. Враховуючи загальну суму заборгованості суд приходить до висновку, що в день звільнення відповідачем позивачеві не виплачено заборгованість по заробітній платі у сумі 16864,61 грн., що в судовому засіданні не спростовано. Досліджуючи доводи відповідача про те, що 09 вересня 2021 року із заборгованої заробітної плати позивача, [PERSON] , було утримано 10150,41 грн. для погашення заборгованості позивача перед відповідачем по квартирній платі, суд виходить з такого. Суд враховує пояснення позивача, [PERSON] про те, що він не надавав КП «Житлосервіс 2012» дозволу на відрахування із нарахованих йому сум заборгованої заробітної плати грошових коштів на погашення його заборгованості по квартирній платі. Суд також враховує, що [PERSON] не погоджується з нарахованою йому відповідачем сумою боргу по квартирній платі. Суд зазначає, що відповідач не надав доказів які б доводили, що [PERSON] у встановленому законом порядку надав свою згоду відповідачу на відрахування з нарахованої йому заборгованості по заробітній платі грошових коштів на погашення його заборгованості по квартирній платі. Враховуючи встановлені обставини, суд відкидає доводи відповідача проте, що з 09 вересня 2021 року та на час звернення позивача до суду заборгованість перед [PERSON] по заробітній платі відсутня. На підставі викладеного, з відповідача КП «Житлосервіс 2012», з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах, на користь позивача слід стягнути 7046,31 грн. боргу по заробітній платі. Суд визначає середній заробіток позивача відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Суд зазначає, що середньоденна заробітна плата [PERSON] визначена відповідачем в розмірі 310,41 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, з урахуванням дати звільнення позивача у 2021 роках (з 01 вересня 2021 по день ухвалення судового рішення 13 грудня 2021 року) - 73 робочих дня. За таких обставин на користь позивача, [PERSON] , слід стягнути з відповідача КП «Житлосервіс 2012» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2021 року по 13 грудня 2021 року (73 робочих дня х 310,41 грн. середньоденної заробітної плати) в розмірі 22659 грн. 93 коп. Встановлені у судовому розгляді фактичні обставини справи, переконують суд у тому, що вказані позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому позов в цій частині слід задовольнити, та стягнути з відповідача присуджені суми. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно зі статтею 1 Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до частини першої статті 26 Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно із частиною першою статті 27 Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина третя статті 27 Закону). За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (частина п`ята статті 626 ЦК України). Отже, договір про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг, може бути оплатним або безоплатним. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI). Згідно з статтею 30 Закону, статтею 28 Правил адвокатської етики ( у редакції 2012 року)гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/17845/15-ц Верховний Суд зауважує, що адвокатський гонорар є однією із умов, яка визначається сторонами договору про надання правової допомоги, тому відсутність у договорі розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає підстав вважати, що сторони при укладенні договору про надання правової допомоги погодили розмір адвокатського гонорару. Позивачем з позовною заявною подано до суду заяву про відшкодування судових витрат, копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 23 вересня 2021 року, копію акту виконаних робіт та довідку адвоката про отримання оплати професійної правової допомоги в сумі 5000 грн. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 р.: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони». При цьому суд зазначає, що за змістом ст.141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Вказаного правового висновку дотримується Об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Враховуючи вищевикладене, відсутність заперечення відповідача щодо розміру на оплату правничої допомоги адвоката, суд вважає за можливе задовольнити заяву про стягнення з відповідача витрат на правничу професійну допомогу у розмірі 5000 грн. Судові витрати у справі суд розподіляє у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, та стягує їх з відповідача, Комунального підприємства «Житлосервіс 2012», на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved