Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 24.11.2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики на суму 6000,00 євро, про що відповідач надав власноручно заповнену розписку, в якій зобов`язався повернути борг безвідсотково до 26.11.2019 року. Однак до вказаного строку відповідач борг не повернув,а тому представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, три проценти річних та сплачений судовий збір. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши документи справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 24.11.2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики на суму 6000,00 євро, про що відповідач надав власноручно заповнену розписку (а.с.11). Відповідно до зазначеної розписки позика є безвідсотковою, та має бути повернута позичальником [PERSON] позикодавцю [PERSON] в строк до 26.11.2019 року. Однак, у встановлений розпискою строк, відповідач [PERSON] кошти не повернув. 04.02.2021 року представником позивача направлено [PERSON] письмову претензію (в порядку досудового врегулювання спору) про повернення обумовлених розпискою коштів, однак поштовий конверт із зазначеною претензією повернувся відправнику без вручення боржнику [PERSON] , до конверту додано довідку Укрпошти про причини повернення поштового відправлення з відміткою про його повернення у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, що підтверджуються копією претензії, копією конверту, копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копією опису про вкладення в цінний лист, копією довідки про причини повернення поштового відправлення (а.с.13-15). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду зазначеного в постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди мають встановити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно із статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. А отже, на підставі вищевикладеного, за договором позики від 24.11.2018 року відповідач як позичальник зобов`язаний повернути позивачу як позикодавцю 6000 євро, що відповідно до офіційного курсу євро визначеного Національним Банком України на день подачі позову (01.03.2021 року) становить у національній валюті України 203069,40 гривень (6000 х 33.8449 = 203069,40), оскільки курс євро до гривні на 01.03.2021 року становить 33,8449 гривні за один євро. Окрім того, враховуючи що відповідач грошове зобов`язання не виконав, прострочивши встановлений договором строк виконання, з нього підлягають стягненню також і три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). На встановлений договором строк виконання договору (26.11.2019 року), сума боргу становила 6000,00 євро. Відповідач прострочив строк повернення боргу з 26.11.2019 року до дня звернення до суду 01.03.2021 року, всього 460 днів, з яких: за 2019 рік - з 27 листопада по 31 грудня включно - 35 днів (4 дні в листопаді + 31 день в грудні); за 2020 рік - 366 днів (високосний рік); за 2021 рік - з 01 січня по 28 лютого включно - 59 днів (31 день в січні + 28 днів в лютому). Таким чином, відповідач за договором позики від 24.11.2018 року має сплатити позивачу станом на 01.03.2021 року три проценти річних від простроченої суми в розмірі 226 євро 36 центів виходячи з наступного розрахунку: 3% річних за 2019 рік (35 днів) - 17,26 євро (6000 є х 3% : 100% : 365 днів х 35 днів = 17,26 Є); 3% річних за 2020 рік (366 днів) - 180 євро (6000 є х 3%: 100% = 180 Є); 3% річних за 2021 рік (59днів) - 29,10 євро (6000Є х 3% : 100% : 365днів х 59днів = 29,10Є); а всього разом - 226,36 євро. Відповідно до офіційного курсу євро визначеного Національним Банком України, на день подання позову (01.03.2021 року) три проценти річних від простроченої суми в розмірі 226,36 євро, становить у національній валюті України 7661,13 гривні (226,36 х 33,8449 = 7661,13), оскільки курс євро до гривні на 01.03.2021 року становить 33,8449 гривні за один євро. За змістом ст. 625 ЦК України, нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Висновок Верховного суду, що зазначений у постанові Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року у справі № 758/228/18 (провадження № 61-8613св19)). Так як відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання укладеного договору позики та прострочив виконання зобов`язання за ним, а також враховуючи його небажання вирішити спір в досудовому порядку, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав, та вважає, що станом на 01.03.2021 року з відповідача [PERSON] має бути стягнуто на користь позивача за договором позики від 24 листопада 2018 року суму боргу в розмірі 6000 євро, що становить у національній валюті України 203069,40 гривень, та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 226,36 євро, що становить у національній валюті України 7661,13,гривень. Всього заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.03.2021 року за договором позики від 24.11.2018 року складає 6226,36 євро (6000 + 226,36 = 6226,36), що становить у національній валюті України 210730,53 гривень (203069,40 + 7661,13 = 210730,53). На основі викладеного, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за позикою в сумі 210730,53 гривень,а також у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2107 грн. 40 коп. та понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн. Вказані правовідносини регулюються ст.ст.88,526,530,599,610,611,625,1046,1047,1049 ЦК України.

Outcome: approved