Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», далі - позивач) звернулося з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов обґрунтовано тим, що 05.02.2019 між позивачем та [PERSON] (страхувальник), було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №АМ136817, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Nissan», держаний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до умов договору, позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 02.04.2019 відповідач, керуючи транспортним засобом «Volkswagen», реєстраційний номер [NUMBER] , у м. Житомирі по вул. Покровська, допустив зіткнення з автомобілем «Nissan», держаний номерний знак [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортним засобам було завдано механічних ушкоджень. Постановою Богунського районного суду м. Житомир від 26.09.2029 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Страхувальник звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з чим ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 80 481,32 грн. У позові вказано, що у порушення вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, тому позивач стверджує, що до нього перейшло право вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за завдану шкоду. Позивач просив стягнути з [PERSON] завдану шкоду у розмірі 80 481,32 грн та судовий збір. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 28.07.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача у позовній заяві заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що підтримує позовні вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судові засідання не з`являвся, щодо дати, часу та місця розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової кореспонденції на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, а також за місцем проживання, яке зазначене у позові, яка повернулася на адресу суду не врученою з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».Відповідача по справі додатково повідомлено шляхом оголошення на офіційному сайті «Судова влада». Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові №354/757/17 від 22.10.2021, у разі повернення поштової кореспонденції неврученою з відміткою у поштовому повідомленні про причини невручення «адресат відсутній», особа вважається такою, що повідомлена належним чином про судовий розгляд справи. Згідно з ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частиною 1 ст.280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання повторно без повідомлення причин, що згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин; не подав відзив, а позивачем не заявлено заперечень проти заочного вирішення справи, суд дійшов висновку про існування всіх підстав для заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Судом встановлено, що 05.02.2019 між Приватним акціонерним товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів АМ.136817, за яким були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Nissan Qashqai», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.17). Разом з тим, виходячи зі змісту позову, цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП застрахована не була. Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 26.09.2019 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП закрито в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків передбачених ст. 38 КУпАП. Як видно зі змісту постанови, [PERSON] 02.04.2019 о 12 годині 40 хвилин керував автомобілем марки «VOLKSWAGEN Golf», реєстраційний номер [NUMBER] по вул.Покровська,20, в м.Житомирі, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем марки «NISSAN Qashqai», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався попереду. Внаслідок ДТП зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження (а.с. 15). 02.04.2019 [PERSON] звернувся до ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» із заявою про настання страхового випадку по договору страхування АМ.136817 від 05.02.2019 щодо автомобіля «Nissan Qashqai», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 12-14). У відповідності до страхового акту №UA2019040200028/L01/01 від 09.04.2019, у зв`язку з настанням страхового випадку, який стався 02.04.2019 за участю автомобіля «Nissan Qashqai», реєстраційний номер [NUMBER] , нараховане страхове відшкодування у сумі 80 481,32 грн (а.с.27). Відповідно до рахунку на оплату №1164 від 05.04.2019 на рахунок ТОВ фірма «Опад», яке здійснювало ремонт автомобіля «Nissan Qashqai», реєстраційний номер [NUMBER] , було перераховано кошти у сумі 84082,50 грн (а.с. 18). 08.08.2019 ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» надіслало відповідачу претензію про відшкодування шкоди у порядку регресу (а.с.29), проте вимогу страховика залишено без задоволення. У позові зазначено, що в порушення вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, тому позивач стверджує, що до нього перейшло право вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за завдану шкоду. У зв`язку з невідшкодуванням відповідачем у добровільному порядку завданої шкоди, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми завданих збитків. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди власнику застрахованого автомобіля «Nissan Qashqai», реєстраційний номер [NUMBER] , в порядку суброгації. Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. На підставі досліджених судом доказів, суд дійшов висновку, що вина [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлена постановою Богунського районного суду м.Житомира від 26.09.2019 і вказана обставина в порядку статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Згідно з приписами статей 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що у зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до відповідача, розмір шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, доведено належними та допустимими доказами, тому суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. З огляду на задоволення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved