Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Представник позивача Ткаченко С.В., яка діє на підставі довіреності від 22.11.2018 року (а.с. 22), звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом права власності на земельну ділянку загальною площею 0,42 га, яка надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах с. [ADDRESS] Рублівка Котелевського району Полтавської області, й до дня смерті належала [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що після смерті [PERSON] , позивач є спадкоємцем за заповітом земельної ділянки загальною площею 0,42 га, яка надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обов`язки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори Рой Т.В., яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, оскільки не надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. На даний час позивач не має можливості прийняти спадщину за заповітом. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 27-29, 33-36). Представник позивача [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати за відсутності позивача та його представника (а.с. 30). Відповідач Великорублівська сільська рада Котелевського району Полтавської області 20.05.2019 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 37). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 05.06.2009 року Великорублівською сільською радою Котелевського району Полтавської області (а.с. 15). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку загальною площею 0,42 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території с. Велика Рублівка, Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого 05.11.1997 року Великорублівською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №68 (а.с. 14). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 19.12.2018 року за №1425, [PERSON] , яка померла [INFO] , мешкала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . При цьому на час відкриття спадщини із спадкодавцем за вказаною адресою постійно проживали: син [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] , чоловік онуки - [PERSON] , [INFO] , правнучка [PERSON] , [INFO] , правнучка [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з заповітом, посвідченого секретарем виконавчого комітету Великорублівської сільської Ради народних депутатів 10.10.1989 року за реєстровим №129, [PERSON] , мешканка с. [ADDRESS] Котелевського району Полтавської області, все своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належало їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла внучці [PERSON] (а.с. 20). Факт родинних відносин позивача із спадкодавцем підтверджуються посвідкою про народження серії [NUMBER] , виданим 13.05.1946 року Котелевським районним ЗАГС Полтавської області; свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 20.02.1971 року Великорублівською сільською Радою Котелевського району Полтавської області; свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Великорублівською сільською Радою Котелевського району Полтавської області 24.03.1990 року (дошлюбне прізвище позивача [PERSON] (а.с. 16-18). Спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] , заведена 29.07.2009 року за №171/2009 на підставі заяви від імені [PERSON] про прийняття спадщини. У матеріалах спадкової справи міститься заява про відмову від прийняття спадщини від імені [PERSON] . Від інших осіб заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини не надходило. Позивач не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обов`язки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори Рой Т.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, у зв`язку з тим, що не надано нотаріусу витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 12). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 05.11.1997 року, земельна ділянка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем пред`явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved