Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-02 00:00:00

Представник ТОВ «ФГ-ОЛІМП» звернувся до суду з вказаною заявою посилаючись на те, що 19.05.2014 року між [PERSON] та відповідачем було укладено кредитний договір № 500485038. Проте, позивач вказує, що при укладанні кредитного договору порушенні її права як споживача, оскільки вона не була належним чином ознайомлена з умовами кредитування. Відповідач скориставшись необізнаністю позивача, не надав повної, всебічної, об»єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору. У зв'язку з цим позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 500485038 від 19.05.2014 року. Позивач та представник позивача в судове засідання не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином в порядку ст.ст.74,76 ЦПК України. Представником позивача подана заява, в якій просить розглянути праву без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи належним чином повідомлений в порядку ст. ст. 74,76 ЦПК України. Подав на адресу суду заперечення в яких просив відмовити в задоволенні позову. Представник ПАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи належним чином повідомлявся в порядку ст. ст. 74,76 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі дійшли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах. 19.05.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 500485038, за умовами якого відповідно до п.п. 2,2.3 банк зобов»язався надати позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі 15 776,39 грн. строком до 20.05.2017 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,99% річних для споживчих потреб. У п. 5 кредитного договору зазначається , що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та зазначення абсолютного подорожчання кредиту , вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство. 19.05.2014 року між ПАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування», від імені якого діє ПАТ «Альфа-Банк», що є кредитором по кредитному договору № 500485038 від 19.05.2014 року та [PERSON] було укладено комплексний договір добровільного страхування ризиків позичальника № 006.500485038.111 у страховій сумі 14011 грн. Відповідно до умов договору страхування страхова сума за договором страхування є складовою частиною суми кредиту та вказана у п. 2.4 Кредитного договору в розмірі 1765,39 грн. та видається для оплати страхового платежу за умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника на користь страховика. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що при укладенні кредитного договору відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства, передбачені ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 2 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач стверджує що умови договору є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вказує, що кредитний договір є недійсним, оскільки відповідачем не надано позичальнику повної, всебічної, об»єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту. Щодо цієї часини позовних вимог, то позивач перед укладенням кредитного договору була ознайомлена із загальними умовами кредитування, погодилась на них, про що свідчить підпис у кредитному договорі №5500485038 від 19.05.2014 року. Отже позивачу надано повну, достовірну та детальну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту відповідно до кредитного договору. Посилання позивача на ту обставину, що кредитний договір був підписаний не читаючи із-за дрібного шрифту, не може свідчити про неповідомлення останньому умов кредитування та недобросовісність працівників банку. У відповідності до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав позивачів» споживач має право оскаржити дії банку щодо не повідомлення йому інформації про можливі варіанти кредитування, не надання інформації щодо сукупної вартості кредиту, можливі валютні ризики перед укладенням договору про надання споживчого кредиту. Саме ненадання відповідної інформації до укладення договору може бути предметом оскарження на підставі цієї норми закону. Уклавши кредитний договір [PERSON] погодився на обсяг інформації та на умови кредитного договору. Таким чином, перед укладенням кредитного договору, відповідач на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надав позивачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позивач засвідчила особистим підписом те, що вона ознайомлена з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених банком. При цьому суд визнає непереконливими посилання позивача про те, що при укладанні кредитного договору через неналежну інформацію з боку відповідача та необізнаності позивача, остання не могла у повному обсязі оцінити умови кредитного договору на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз»яснено працівниками банку їх умови та недотримання банком вимог Закону, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладання. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо неправомірності, на думку позивача, дій відповідача. Щодо посилання позивача на недійсність кредитного договору з тих підстав, що під час укладання третейського застереження між позивачем та відповідачем Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами у справах у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому третейське застереження укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», та є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину. Проте, відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Зміст зазначеної статті було роз'яснено представникові позивача судом, також йому було роз'яснено, що підлягає доказуванню по даній справі, але жодних доказів на підтвердження позовних вимог суду не надано. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи, укладений кредитний договір, добровільно підписані, а відтак, позивач погодився з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчать його підписи. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Тому доводи позивача про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. За вказаних вище обставин позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed