Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості посилаючись на те, що між сторонами був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу з кредитним лімітом 25000 гривень строком на 60 місяців, по якому виникла заборгованість у зв`язку із невиконанням відповідачем його умов, а тому просив стягнути на його користь борг в сумі 31316,33 гривень,а саме: 24750 гривень - тіло кредиту, 4939,69 гривень - відсотки, 765,85 гривень - пеню, 743,03 гривень - заборгованість за РКО, 50,38 гривень - витрати від інфляції, 67,38 гривень - три відсотки річних. Відповідно до ухвали від 07.06.2019 року позовну заяву було залишено без руху. 25.06.2019 року на виконання ухвали було направлено заяву. 05.08.2019 року відповідачем було подано відзив, в якому вона позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. 30.08.2019 року позивачем було подано відповідь на відзив. 25.09.2019 року від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив. 17.10.2019 року від Шевченківського районного суду м.Чернівці надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача банківської послуги та стягнення коштів. 18.10.2019 року було відкрито провадження по вищевказаній цивільній справі. 04.11.2019 року від представника АТ «Державний ощадний банк України» надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому він позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. 18.11.2019 року надійшла відповідь на відзив від представника [PERSON] 19.11.2019 року було об`єднано цивільну справу за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості та за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача банківської послуги та стягнення коштів в одне провадження та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. 12.12.2019 року від представника [PERSON] надійшов відзив, в якому вона позов не визнала, а позов [PERSON] - просила задовольнити. В судовому засіданні представники позивача за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» позовні вимоги за своїм позовом підтримали та просили їх задовольнити, а за позовом [PERSON] - не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Вони пояснили, що здійснений за допомогою електронного платіжного сервісу платіж в сумі 24750 гривень був проведений коректно, відповідач не подала банку письмову заяву про скасування даного платежу. Оскільки платіж був ініційований в суботу, а фактичний переказ коштів з картки відбувся в перший робочий день, то в цей проміжок часу можна було його заблокувати. [PERSON] зобов?язана не розголошувати даних своєї картки, кодів та паролів, а тому банк звільняється від відповідальності у випадку такого розголошення, що в даному випадку було зроблено. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов АТ «Ощадбанк» не визнала та просила в його задоволенні відмовити, а позов [PERSON] підтримала та просила його задовольнити. Вона пояснила, що її довірителька фактично не скористалася послугою банку у формі отримання кредиту, кошти з її кредитного рахунку були фактично вкрадені невідомими особами, які проживають в м.Слов?янськ Донецької області. Банк посилається на те, що відповідач розголосила дані про номер картки, коди та паролі, однак не вказує яким чином і коли це відбулося. В свою чергу вона вважає, що банк зобов?язаний довести те, що вона це зробила, оскільки [PERSON] не може довести, що вона цього не робила. Крім того, просить відновити фінансовий стан кредитного рахунку, який існував до 06.08.2018 року та стягнути пеню. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] дала показання, що вона 18.09.2018 року підписала заяву на отримання зарплатної картки та до неї заяву на відкриття АТ «Ощадбанк» кредитного рахунку із лімітом в розмірі 25000 гривень. Наміру використовувати кредитні кошти в неї не було, а тому кредитну картку вона зберігала вдома в сейфі, кошти з картки вона ніколи не знімала. Доступ до сейфу мав лише її чоловік, однак він станом на жовтень 2018 року вже перебував за кордоном. 06.10.2018 року о 09 годині 30 хвилин до неї зателефонували із невідомого номеру та представилися працівником АТ «Ощадбанк» та хотіли дізнатись інформацію стосовно кредитної картки, однак вона відмовилась та одразу ж після цього в неї заблокувався номер її мобільного телефону [NUMBER] , який є одночасно її фінансовим номером. Надалі вона із сином зателефонували до оператора «Водафон», щоб розблокувати номер, однак працівник оператора повідомив їй, що номер телефону було заблоковано у зв`язку із тим, що був зламаний її акаунт в програмі «Мій водафон». Розблокувати номер їй вдалося лише о 17 годині 30 хвилин цього ж дня. В подальшому вона пішла до банкомату АТ «Ощадбанк» в м.Новоселиця, щоб впевнитись, що кошти з картки не були зняті. На рахунку було вказано наявність кредитних коштів в сумі 25000 гривень. Жодних смс повідомлень від банку про зняття коштів на її номер не надходило. 08.10.2018 року о 08 годині ранку в понеділок вона біля відділення АТ «Ощадбанк» в м.Новоселиця зустріла керуючого відділенням [PERSON] , якому вона розповіла про всі події та який запевнив її про те, що якщо гроші є на рахунку, то хвилюватись нема за що. Вона ще тоді хотіла відмовитись від картки, однак керуючий відговорив її це робити. 11.10.2018 року вона поїхала за кордон та зі собою взяла мобільний телефон зі своїм фінансовим номером. Кредитна картка залишилася вдома у сейфі. 30.01.2019 року вона отримала смс-повідомлення про заборгованість перед банком. Після цього вона майже одразу ж повернулася на Україну, де 10.02.2019 року звернулась до поліції та до банку із заявами. Жодній особі дані персональні дані її кредитної картки, пін коди, CVV коди вона не повідомляла, оскільки взагалі не бажала користуватися кредитом. Свідок [PERSON] суду дав покази, що він є сином [PERSON] 06.10.2018 року в суботу приблизно з 09 години до 10 години на мобільний телефон його матері надходили дзвінки з незнайомих номерів, які представлялися працівниками банку та просили повідомити паспортні дані, однак мати відмовилась. В подальшому через 10 хвилин в його матері на мобільному телефоні зникла мережа та він намагався її відновити, однак нічого не виходило. Надалі вони разом пішли до банкомату, щоб перевірити чи наявні кошти на кредитному рахунку, та кошти були в сумі 25000 гривень. Після цього вони зайшли до магазину «Водафон», і там працівник магазину повідомив, що блокування номеру сталося через те, що хтось хотів зламав її акаунт та отримав нову сім картку. Біля 17 години вищевказаного числа доступ до сім картки мобільного зв`язку його матері було відновлено. Доступ до кредитної картки, яка зберігалась в сейфі мали мати та батько. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні обох позовів слід відмовити. Судом встановлено, що відповідно до заяви про приєднання №529284125 від 18.09.2018 року до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який затверджений постановою правління АТ «Ощадбанк» від 05 серпня 2015 року №694, надалі «ДКБО», та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу, складовою якої є заява на встановлення відновлювальної кредитної лінії, [PERSON] був встановлений кредитний ліміт в сумі 25000 гривень строком на 60 місяців з можливим продовженням на той самий строк. Відповідно до п.6.1 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії підписанням цієї заяви клієнт погоджується на одержання та з умовами користування кредитом відповідно до умов договору та підтверджує укладення між клієнтом і банком кредитного договору. Згідно п.6.6 заяви процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 38 відсотків річних. Відповідно до п.6.9 датою укладення кредитного договору є дата підписання заяви уповноваженим працівником; датою надання кредиту (частин кредиту) є дата використання клієнтом кредитного ліміту (кредитних коштів), але не раніше дати першого зарахування заробітної плати (умова застосовується для зарплатних карток). Відповідно до виписки по картковому рахунку № [NUMBER] , який оформлений на [PERSON] , було встановлено, що із даного кредитного рахунку 06.10.2018 року о 10 годині 05 хвилин було здійснено електронний переказ коштів в сумі 24750 гривень за допомогою платіжної системи «UKR KIEV IPAY P2P», а в 10 годин 45 хвилин цього ж дня було здійснено перевірку балансу на даній картці. Відповідно до ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ч.3 ст.1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до ч.1 ст.1071 ЦК України банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта. Тобто тільки клієнт може ініціювати списання коштів, а банк в свою чергу зобов`язаний ідентифікувати його особу для проведення такої операції. Встановлення того факту, що власник рахунка та ініціатор списання коштів є однією особою - запорука належного виконання банком умов договору. Саме тому у випадку допущення працівником банку халатності, неналежного функціонування систем електронної ідентифікації клієнта, внаслідок чого незаконно списуються гроші з поточного рахунку клієнта, фінустанова повинна нести відповідальність. Відповідно до ст.14.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, в тому числі повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу, а у разі невиконання банком обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк. Згідно ст.14.15 цього ж Закону обов`язок банку щодо повідомлення користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача є виконаним: у разі інформування банком користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем; у разі відмови користувача від отримання повідомлень банку про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача, про що зазначено в договорі. Із аналізу наданих суду витягів із ДКБО встановлено, що користувач не відмовлявся отримувати від банку повідомлення про операції, які здійснені за допомогою електронного платіжного засобу, а в свою чергу згідно п.16.5 розділу ХVI ДКБО передбачено, що будь-які повідомлення, щодо яких не передбачено обов?язкове надсилання на паперовому носії, надаються банком шляхом розміщення на Сайті, направлення СМС, електронною поштою, за допомогою системи ДБО. Таким чином, суд вважає, що банк не довів, що він виконав свій обов`язок щодо повідомлення про здійснення 06.10.2018 року операції на суму 24750 гривень із рахунку відповідача за допомогою електронного платіжного засобу, а тому він несе ризик збитків від здійснення такої операцій. Посилання представників АТ «Ощадбанк» на те, що [PERSON] розголосила конфіденційну інформацію і саме у зв`язку із цим із її кредитного рахунку були списані кошти не було доведено в суді жодними належними та допустимими доказами. Згідно п.9 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05.11.2014 року №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Пунктом 9.15 Розділу ІХ ДКБО передбачено, що клієнт зобов`язаний забезпечити/гарантувати неможливість отримання третіми особами інформації про логін, пароль, картковий пароль, а також ПІН, CVV2\, строк дії, номер картки тощо. Ризик і відповідальність за несанкціоноване використання логіна, пароля, Карткового пароля несе виключно клієнт. Згідно п.п.9.16, 9.17 Розділу ІХ ДКБО клієнт несе ризик та негативні наслідки передачі ним третій особі мобільного телефону (відповідної SIM-карти), номер якого визначений в заяві про приєднання до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб або повідомлений банку в іншому встановленому договором порядку як номер мобільного телефону клієнта, їх втрати, незаконного заволодіння ними, а також ризик технічного перехоплення інформації, направленої на номер мобільного телефону клієнта. Клієнт усвідомлює та приймає на себе усі ризики щодо можливості авторизації сторонньою особою у мобільних додатках Google Pay або в інших подібних додатках за допомогою технології Біометрії, в тому числі якщо у мобільному пристрої збережені відбитки пальця (-ів) сторонньої особи. Судом встановлено, що на заяву [PERSON] від 14.02.2019 року позивач листом №122.14-13/810/2019-25/с від 18.02.2019 року повідомив, що кошти були зняті із її рахунку шляхом перерахування на картку іншого банку і при цьому операцію проведено коректно із використанням усіх необхідних реквізитів платіжної картки з правильним введенням паролю, який відомий лише держателю та зберігається на платіжній картці. Крім того, вважають, що реквізити стали відомі третім особам, чим вона порушила п.9.15 Розділу ІХ ДКБО. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, банк посилається на те, що відповідач розголосила дані своєї картки, а тому вона несе ризик відповідальності за незаконні операції із її карткою. В свою чергу позивачем в позовній заяві та і в інших заявах по суті позовних вимог не зазначається які конкретно конфіденційні дані та у який спосіб розголошено відповідачем та суду не було надано жодних доказів, які б свідчили на підтвердження таких фактів. Такі дії позивача унеможливлюють спростування відповідачем того, що вона цього не здійснювала, оскільки неможливо спростувати ті обставини, про конкретний зміст яких особі не відомо. Незважаючи на вищевикладену позицію позивача, відповідач вчинила дії, які з точки зору розсудливої людини можна було б вчинити в такій ситуації. Вона звернулася із заявою в поліцію щодо реєстрації злочину по даному факту, що підтверджується витягом із ЄРДР №12019260120000032 від 13.02.2019 року за ст.190 ч.1 КК України. Крім того, вона через адвоката з?ясувала, що її сім карта із номером телефону [NUMBER] була замінена 06.10.2018 року о 9-51 та 06.10.2018 року о 17-32, що підтверджується листом ПрАТ «Водафон» від 12.09.2019 року №60-19-10355. Даний факт підтверджує покази [PERSON] та свідка [PERSON] про те, що телефон відповідача був заблокований, та в подальшому вона відновила свій номер в цей же день вечері. В зв`язку із цим, суд вважає встановленим факт того, що [PERSON] впродовж часу із 9-51 до 17-32 06.10.2018 року повідомлення у формі СМС на свій фінансовий номер не отримувала, оскільки фактично впродовж більше семи годин після проведення без її відома платежу була позбавлена доступу до номера свого фінансового телефону через блокування його сім картки. Також, банком не було доведено факту здійснення повідомлення [PERSON] шляхом направлення «СМС повідомлень» про ініційований електронний платіж з її кредитної картки впродовж часу з 17-32 06.10.2019 року по 08.10.2019 року, тобто часу фактичного списання коштів із кредитного рахунку (факт списання коштів саме в цей день підтвердив представник позивача у своїй заяві на виконання ухвали суду №122.20-12/50714/2019-25/вих. від 19.06.2019 року), а тому недоведеним є посилання представника позивача у відповіді на відзив на те, що вона знала про зняття коштів з її рахунку ще 06.10.2019 року та повідомила банку про незгоду із цим лише через 4 місяці. Згідно відповіді від ТЗОВ «Універсальний дата центр» №367 від 21.11.2019 року встановлено, що 06.10.2018 року о 10.04 через сервіс платежів «iPay.ua» з банківської картки [NUMBER] було перераховано кошти в сумі 24750 гривень на картку одержувача [NUMBER] в ПАТ «АкцентБанк». Таким чином, в судовому засіданні не доведено, що відповідач здійснила розрядження щодо перерахунку коштів, та вчинила будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з її рахунку в порушення умов ДКБО. Також банк не довів, що він здійснив повідомлення про проведення такої операції відповідача, а тому суд вважає, що він несе ризики по такій транзакції згідно ст.14.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Підсумовуючи наведене, вважаю, що оскільки не підлягають задоволенню вимоги про стягнення тіла кредиту, то відповідно і інші вимоги як похідні від основної вимоги задоволенню також не підлягають. Враховуючи вищевикладене, у задоволені позовних вимог АТ «Ощадбанк» слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] , то в їх задоволенні слід відмовити виходячи із нижченаведеного. Свої позовні вимоги позивач по цьому позову обґрунтовує посилаючись на наступні правові норми. Відповідно до ч.1 ст.1071 ЦК України банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта. Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Згідно із цим же Законом неналежний переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі, а неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Так, згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Таким чином, на підставі даних норм [PERSON] просить поновити фінансовий стан її кредитного карткового рахунку № [NUMBER] шляхом зарахування на нього коштів в сумі 24750 гривень та стягнути пеню за неналежний переказ коштів за період з 08.10.2018 року по 13.09.2019 року в сумі 8439 гривень. Суд вважає, що позивач по даному позову помилково розраховує на те, що до даних правовідносин слід застосувати положення норми пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Зазначена стаття регулює відносини між емітентом та платником у випадках коли було здійснено неналежний платіж з рахунку особи за рахунок її власних коштів. В свою чергу, по даній справі платіж був здійснений саме із кредитного рахунку [PERSON] , тобто були перераховані кошти, які не належали платнику, а їх власником був банк, який таким чином кредитував власника кредитного рахунку на умовах передбаченого між ними договору. Тільки після того, як користувач кредитного рахунку скористався коштами банку, вони переходять у його власність, та у нього у зв`язку із цим виникають грошові зобов`язання по їх поверненню, а до цього часу кошти на кредитному рахунку є власністю банку. Враховуючи те, що банк у даному випадку поніс збитки за проведення такого платежу, то відповідно не можна покладати на нього ще й додаткову відповідальність у формі поновлення кредитного рахунку та стягнення пені за здійснення неналежного платежу. Дана правова позиція по даній справі є правильною, оскільки [PERSON] під час допиту в якості свідка повідомила суду про те, що вона наміру користуватися кредитними коштами не мала, отримала кредитну картку як додаток до зарплатної картки, тримала її в сейфі, а тому справедливою сатисфакцією, та належним і справедливими способом захисту її прав буде відмова у позові щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, оскільки вимоги про поновлення фінансового стану кредитного карткового рахунку на суму 24750 гривень задоволенню не підлягають, то відповідно слід відмовити і в задоволенні додаткової вимоги про стягнення пені.

Outcome: dismissed