Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 06.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено в простій письмовій формі договір позики грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняв грошові кошти в сумі 27300 гривень, що на день передачі грошей еквівалентно відповідала сумі 1050 доларів США, за середнім курсом їх продажу 26 грн./долар США. При цьому сторони домовились, що позичальник повертає грошові кошти у сумі 44200 гривень, що еквівалентно на день повернення суми боргу буде становити 1700 доларів США. Розрахунок суми боргу здійснювався між сторонами у відповідності до 0,6% на добу до суми залишку на кожен день. У разі наповнення суми позики своєчасно, тобто до 25.06.2016 року, позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 1% від залишеної суми за кожен день від простроченої суми. Відповідач свої зобов`язання згідно договору у вказані строки не виконав, при цьому станом на 28.03.2017 року фактично повернув позику у сумі 400 доларів США, з яких 300 доларів США було повернуто, але запис про повернення боргу у сумі 300 доларів США зроблено не було. З договору позики вбачається, що остання повернута сума боргу була сплачена [PERSON] у розмірі 100 доларів США, еквівалентно 2800 грн. станом на 28.03.2017 року. На неодноразові усні звернення з вимогою повернути взяті в борг грошові кошти [PERSON] лише давав пусті обіцянки та наразі борг так і не повернув, чим порушив умови договору. В зв`язку з цим просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 35256,00 грн., пені у сумі 246439,44 грн., витрати на послуги адвоката в сумі 4000,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник позивача - адвокат Міліруд Є.О. в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій просив провести розгляд справи за його відсутності та за відсутності його довірителя, на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі. Також просив в разі неявки відповідача у справі ухвалити заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення йому відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, через розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України, про причину неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, суд приходить до наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. З матеріалів справи вбачається, що 06 квітня 2016 року [PERSON] дав [PERSON] у борг 27300 гривень, що на день передачі грошей відповідало сумі 1050 доларів США та зобов`язувався їх повернути в строк не пізніше 25 червня 2016 року, про що підписали договір позики. Також, згідно договору позики від 06.04.2016 року сторони домовились, що позичальник повертає грошові кошти позикодавцю у сумі 44200 гривень, що еквівалентно на день повернення суми боргу 1700 доларів США. Крім цього, договором позики від 06.04.2016 року було передбачено, що у разі неповернення суми позики своєчасно, тобто до 25 червня 2016 року позикодавець вправі пред`явити договір до стягнення в строки і в порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернути частини позики, що залишились несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 1% від залишеної суми за кожен день від простроченої суми. В строк, визначений договором позики відповідач грошові кошти не повернув, при цьому станом на 28.03.2017 року фактично повернув позику у розмірі 400 доларів США. Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Як вбачається з договору позики від 06.04.2016 року, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргову розписку чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до умов договору позики відповідач зобов`язався повернути борг не пізніше 25 червня 2016 року з моменту укладення договору позики, але свої зобов`язання в повному обсязі не виконав. Відмова відповідача виконати свої зобов`язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України). Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем не повернутий, він підлягає стягненню з останнього у судовому порядку. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 35256 гривень, тобто позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно умов Договору позики від 06.04.2016 року, сторонами визначено, що в разі несвоєчасного виконання зобов`язання по поверненню суми основного боргу, а саме до 25.06.2016, [PERSON] погодився сплачувати [PERSON] 1% від залишеної суми за кожен прострочений день. Враховуючи те, що Договором позики, який було укладено між сторонами, встановлений розмір процентів, що підлягає стягненню із відповідача у разі несвоєчасного повернення боргу у встановлений договором строк, а саме до 25.06.2016 року, відповідач у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, зобов`язаний сплатити позивачу 1% віз залишеної суми за кожен день прострочення такого зобов`язання за період з 21.04.2017 року по день звернення до суду. Таким чином, суд вважає, що позивачем правомірно заявлена та доведена в судовому засіданні вимога про стягнення з [PERSON] процентів в сумі 246439 гривень 44 копійки за прострочення виконання зобов`язання. Встановивши наявність договору позики від 06.04.2016 року про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений в договорі строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентах в сумі 246439 гривень 44 копійки. Стосовно стягнення із відповідача на користь позивача витрат на послуги адвоката, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази, а саме: розрахунок вартості надання правничої допомоги на суму 4000 гривень, рахунок-фактуру від 17.03.2019 року, акт приймання - передачі наданих послуг на правничу допомогу, угоду на представництво інтересів у цивільні справі. За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 4000 гривень за надану правову (правничу) допомогу адвоката. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом І групи по зору, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , виданим Дзержинським УПСЗН 09.12.2009 року, тому суд покладає на відповідача оплату судового збору.

Outcome: approved