Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Представник позивачки за довіреністю [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та перехід прав покупця, вказавши, що 10.09.2003 року між [PERSON], який діяв від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №1635. У зв'язку із тим, що на момент купівлі квартири їй було 77 років, через стан її здоров'я, вона довірила своєму сину [PERSON] оформляти договір купівлі вибраної нею квартири, а потім переїхала в придбану квартиру [ADDRESS], де і проживає до теперішнього часу. Наприкінці 2013 року їй стало відомо, що квартира в якій вона проживає належить її онуці [PERSON] Просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири та визнати її покупцем квартири [ADDRESS], визнати за нею право власності на вказану квартиру. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримала, вказавши, що її довірителька, будучи особою похилого віку, вирішила продати будинок та придбати квартиру. Будинок продала за 42107 гривень, за виручені гроші купила квартиру, вартість якої становить 26366 гривень. Оскільки оформленням документів займався її син [PERSON], то й оформили квартиру на його дочку [PERSON] Просить визнати [PERSON] покупцем квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, суду пояснили, що після смерті батька, на сімейній нараді вирішили продати батьківський будинок та купити для матері квартиру. На прохання [PERSON] знайшли однокімнатну квартиру, розташовану на 1 поверсі їхнього під'їзду, за згодою [PERSON] право власності на квартиру оформили на [PERSON] У нотаріуса договір купівлі-продажу оформляла та розплачувалася з продавцем [PERSON] [PERSON] Всі роки позивачці було відомо, що квартира оформлена на ім'я відповідачки, особистий рахунок виписаний на ім'я [PERSON], платіжні розрахунки на оплату комунальних послуг приходили на ім'я останньої. Просять у задоволені позову відмовити. Третя особа: [PERSON] позов не визнав. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 02.09.2003 року отримала завдаток у сумі 28249 гривень від [PERSON] в рахунок належних їй 42107 гривень (7900 доларів США) за договором купівлі-продажу буд.[ADDRESS], який належав їй на праві власності. Договір купівлі-продажу вищезазначеного будинку був укладений 9.10.2003 року між [PERSON] та [PERSON] Позивачка [PERSON] сама особисто була в нотаріальній конторі та підписувала договори, що підтверджується копіями цих договорів, які містяться в справі (а.с.6,7). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON], на момент продажу свого будинку, у вересні 2003 року, не дивлячись на похилий вік була бадьора, енергійна, при повному розумі. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що і на теперішній час, у свої 88 років [PERSON] перебуває у повному розумі, сама себе обслуговує, орієнтується в часі та просторі, спілкується з сусідами і тільки через те, що у неї складнощі з пересуванням, вона не прийшла у судове засідання. На аркуші справи 35 міститься договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.09.2003 року, укладений між [PERSON], який діяв від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON], згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила вищезазначену квартиру за 26366 гривень. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON], позивачка влітку 2003 року приходила до нього в квартиру, яку він продавав, разом з сином та онукою дивилась квартиру, сказала йому, що квартира для [PERSON] гарна. Задаток у сумі 500 доларів США в червні 2003 року він отримав від [PERSON], а гроші за квартиру у нотаріуса передала йому [PERSON] [PERSON] у нотаріуса не була присутня, довіреність на представництво її інтересів не видавала, [PERSON] діяла від свого імені. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона сусідка позивачки, інколи забирала із почтової скрині та приносила [PERSON] рахунки на оплату комунальних послуг, звернула увагу на те, що платіжні розрахунки виписані на інше прізвище. [PERSON] їй пояснила, що це прізвище її онуки [PERSON], якій і належить ця квартира. Свідки [PERSON] і [PERSON] сторонні для родини [PERSON] особи, не зацікавлені у справі, тому у суду немає підстав ставити під сумніви їхні покази. Ці обставини, на думку суду, підтверджують пояснення відповідачів про те, що між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] існувала домовленість про оформлення права власності на придбану в вересні 2003 року квартиру на ім'я [PERSON], що в квартирі буде проживати [PERSON], а якщо стан здоров'я її погіршиться, то її буде доглядати син - [PERSON], а онука буде жити в квартирі. А також спростовують доводи, викладені в позовній заяві про те, що через стан здоров'я 10.09.2003 року [PERSON] не змогла особисто укласти договір купівлі-продажу з [PERSON] Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснив, що в грудні 2013 року його мати дізналася, що квартира в якій вона проживає їй не належить, а належить її онуці, [PERSON], попросила його допомогти визнати договір купівлі недійсним, визнати за нею право власності на квартиру. Разом з тим, [PERSON] пояснив, що восени 2003 року йому мати сказала, що хоче прописати в придбану квартиру доньку його брата [PERSON] -[PERSON]. Він попросив прописати і його доньку, але мати відмовилася, у зв'язку із чим вони посварилися. Але з пояснень [PERSON] вбачається, що саме право власності на квартиру на ім'я його племінниці [PERSON] стало причиною тривалого 10 річного конфлікту між позивачкою [PERSON] та ним. Виходячи з наведеного, суд вважає, що в 2003 році [PERSON] було достеменно відомо, що квартира [ADDRESS], в якій вона проживає оформлена на ім'я [PERSON] В позовній заяві представник позивачки посилається на ст.215 ч.3 ЦК України, згідно якої, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним. Але, Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (ст. 1 Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України). Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства, застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, положення ст.ст.215,216 ЦК України до визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 вересня 2003 року застосовано бути не можуть. Згідно п. 7 Прикінцевих та Перехідних положень до ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Згідно з вимогами ст.ст.71, 75 ЦК України 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судом незалежно від заяв сторін. Згідно ст. 80 ЦК України 1963 року сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позов пред'явлено зі спливом трирічного строку позовної давності (договір укладено 10 вересня 2003 року, а позов пред'явлено 8 січня 2013 року), заяви про його поновлення не було, тому позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та перехід прав покупця, про визнання права власності на квартиру задоволенню не підлягає. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed