Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

Представник позивача, що діє на підставі довіреності [PERSON], звернулась до суду з позовом про захист права власності та усунення перешкод у користування квартирою шляхом виселення. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2016 року. Однак, на даний час в належній позивачу квартирі без будь яких правових підстав проживають [PERSON], [PERSON] і [PERSON], відповідачі по справі, які є для неї сторонніми особами та втратили право на користування квартирою після заміни власника житла. На її неодноразові звернення і прохання звільнити приміщення добровільно відповідачі не реагують, чим порушують її законні права, майнові інтереси, а також перешкоджають у здійсненні права власності. Також зазначала, що ніяких умов про найм, оренду або вселення наймачем (новим власником) з відповідачами не обговорювалися та не укладалися. На даний час, вона як власник навіть не має права доступу до квартири, що в свою чергу позбавляє її права доступу візуального огляду санітарного та технічного стану житлового приміщення на предмет залиття, незаконного переобладнання, аварій квартирного оснащення, навмисного псування майна, а також перешкоджає в отриманні квитанцій та рахунків на оплату комунальних послуг, що унеможливлює здійснення оплати за надані послуги, тим самим завдаючи позивачу збитки. Вважає, що [PERSON], як власник даної квартири не може користуватися своєю власністю в інтересах своєї сімї, а саме проживати в ній. Просила визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втрати право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] із квартири [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилася, просила розглянути справу за її відсутністю за участю її представника (а.с.25). Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги та надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково зазначала, що на даний час відповідачі проживають в спірній квартирі та з моменту набуття позивачем права власності і по теперішній час відповідачі спірну квартиру не залишали, чим порушуються права власника. Відповідачі не мають жодного відношення до позивача, як нового власника, не є членами її сімї, залишаючись проживати в спірній квартирі значно порушують її права як власника. Просила повністю задовольнити позовні вимоги [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, будучи належним чином повідомлені про час та місце слухання справи у судове засідання не зявилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с.26-28, 49). Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю (а.с.29). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справу, у судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреності, позовні вимоги не визнали та надали до суду заперечення, які підписані всіма відповідачами, в яких зазначали, що позовні вимоги не визнають, так як вважають їх незаконними та необґрунтованими, просили справу закрити. В запереченнях зазначали, що при придбанні [PERSON] квартири [ADDRESS], вони залишалися зареєстрованими в спірній квартирі, відповідно позивач не заперечувала проти їх проживання. Зазначали, що у 2003 році відповідач [PERSON] подарувала спірну квартиру колишньому чоловіку своєї доньки [PERSON] [PERSON]. На час укладання договору дарування [PERSON] сильно хворіла, а [PERSON] обіцяв допомагати ліками, продуктами харчування, доглядати її та оплачувати заборгованість за комунальними послугами. [PERSON] не виконав своїх обіцянок та продав квартиру сторонній людині, не зважаючи на те, що вони в ній зареєстровані. Зазначали, що в спірній квартирі вони проживають постійно, перешкод позивачу в проживанні вони не чинять, по мірі можливості сплачують комунальні послуги. Посилаючись на норми ст..405 ЦК України, ст..ст. 64 ч.2, 156 ч.3 ЖК України, вважають, що перехід права власності на спірну квартиру іншій особі, не є підставою для припинення права користування жилим приміщенням членами сімї колишнього власника, іншого житла у них не має. У подальшому представники позивача [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреності, до суду не зявлялися за невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачці по справі [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 11 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округа Донецької області [PERSON] (№ 766) та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.6-7). За довідкою, виданою ЖБК «Електрон» за адресою місто Маріуполь [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.35). Факт реєстрації відповідачів в спірній квартирі також підтверджується наданими з їх боку паспортів (а.с.42, 45, 50-52). За змістом ст.ст.16,386,391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Як вбачається з матеріалів справи, після придбання спірній квартири позивачка в ній не проживала та не проживає, відповідачі з позивачкою разом також не проживали та ніколи не були членами її сімї. Відсутні між сторонами і будь-які договірні відносини щодо порядку користування спірною квартирою. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст.64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сімї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, враховуючи зазначені вище норми матеріального права, право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сімї на користування цим житлом. Таким чином, права відповідачів на проживання в спірній квартирі похідні від прав колишнього власника [PERSON], членами сімї якого вони були та за згодою якого проживали у квартирі. Проте новим власником квартири з 11 травня 2016 року є [PERSON], позивач по справі, яка відповідно до ст..391 ЦК України має право вимагати від відповідачів усунути перешкоди в користуванні своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 16 січня 2012 року (№6-57цс11), 23 січня 2013 року (№6-164цс12), 05 листопада 2014 року (№6-158цс14) в яких суд виходив з того, що право членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника. У своїх запереченнях проти позову відповідачі наголошували на тому, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, у звязку з тим, що вони були зареєстровані в спірній квартирі у встановленому законом порядку, це є документальним підтвердженням їх права на користування цим житлом. Проте суд не може погодитись з доводами позивача, з огляду на наступне. Згідно зі ст..3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. [PERSON] набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі продажу та після зміни власника спірної квартири відповідачі не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо (ст..810 ЦК України, ст..ст.61,64 ЖК України). Оскільки [PERSON] є новим власником спірної квартири, яка не давала згоди на вселення та реєстрацію в ній відповідачів, а останні проживали у жилому приміщенні зі згоди колишнього власника, тому відповідачі на вимогу позивача, як власника квартири, повинні звільнити спірну квартиру, оскільки своїми діями створюють перешкоди власнику у вільному користуванні та розпорядженні належним останній майном. Посилання відповідачів на ті обставини, що [PERSON] колишня дружина власника спірної квартири [PERSON], а тому відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України має право користуватися житлом як член сімї власника, є помилковим, оскільки вказана норма з урахуванням ч.4 ст.156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втрати право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, право на предявлення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, належить наймачу жилого приміщення або членами його сімї, відповідно до ст..ст.71,107 ЖК УРСР. Зазначеними нормами ЖК встановлені певні підстави визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення, а саме: не проживання у жилому приміщенні понад встановлений законом шестимісячний строк без поважної причини (ст..71 ЖК), вибуття на інше постійне місце проживання (ст..107 ЖК), і законом не повязане задоволення таких вимог у залежності від зміни власника житлового приміщення. З матеріалів справи вбачається, що позивач є новим власником спірного житлового приміщення, а відповідачі є членами сімї колишнього власника зазначеної квартири, не є членами сімї позивача. Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що відповідачі спірну квартиру не залишали та проживають в ній і на теперішній час, що не оспорював у судовому засіданні представник позивача. При таких обставинах, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірній квартирою задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 551,20 гривень, що підтверджується квитанцією, який, зокрема, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial