Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Представник ПрАТ «Агра» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за експлуатаційні й інші послуги. Представник позивача в обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивачу на праві приватної власності належить багатофункціональний комплекс «Будинок на Катеринославському» по вул. Шевченка, 53 в м. Дніпрі і позивач за адресою зазначеного багатоквартирного будинку, власником квартири №26 в якому є відповідач, надає житлово-комунальні послуги, які відповідач як споживач має компенсувати позивачеві, а також позивач надає послуги з утримання будинку і прибудинкової території, які також мають відшкодовуватися власниками приміщень зазначеного будинку. Проте відповідачем не сплачується за отримані від позивача послуги, через що позивач звернувся до суду з даним позовом і просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території та відшкодування витрат спільної експлуатації електричних мереж по квартирі № 26 площею 98,4 м2, розташованої на 12 поверсі будинку № 53 по вул. Шевченка в м. Дніпрі, в розмірі 88797 грн. 10 коп. за період з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2018 року. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про проведення судового розгляду цієї справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представником позивача адвокатом [PERSON] до суду надано клопотання про проведення судового засідання за її відсутністю, у задоволенні позовних вимог просила відмовити, посилаючись на правову позицію, викладену в заяві відповідача від 20 березня 2019 року, відповідно до якої позивачем не обґрунтована вартість наданих позивачем послуг, а отже й нарахування заборгованості, яку просить стягнути позивач, також зазначає про те, що у період, за який виникла заборгованість, відповідач не проживав у відповідній квартирі, а тому і сплачувати за надані позивачем послуги не має. Враховуючи дані обставини, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної цивільної справи без участі сторін, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 277 ч. 2 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1656 від 14 грудня 2011 року, ПрАТ «Агра» на праві приватної власності належить багатофункціональний комплекс «Будинок на Катеринославському» по вул. Шевченка, 53 в м. Дніпрі (а.с. 10, 11). [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 12-15, 16). Також судом встановлено, що ПрАТ «Агра» за адресою будинку № 53 по вул. Шевченка в м. Дніпрі надаються, в тому числі, такі послуги: - обслуговування та поточний ремонт крівлі; - обслуговування так поточний ремонт місць загального користування; - обслуговування та поточний ремонт обладнання (ліфти, насосні станції та ін.); - обслуговування, сервіс та поточний ремонт системи вентиляції в місцях загального користування; - обслуговування та поточний ремонт силового електрообладнання в місцях загального користування; - обслуговування, сервіс та поточний ремонт системи пожежної безпеки в місцях загального користування; - обслуговування та поточний ремонт насосної станції; - обслуговування фасадів (2 рази на рік); - обслуговування та поточний ремонт зовнішнього підсвічування; - опалення місць загального користування; - кондиціонування систем загального користування (рецепція); - електроенергія, що споживається у загальних зонах (використовується для вентиляції місць загального користування, зовнішнього підсвічування, підсвічування сходів та холів, роботи ліфтів, насосної станції, системи відеоспостереження); - витратні матеріали (лампи, стартери, придбання господарського інвентаря) для місць загального користування; - вивезення твердих побутових відходів; - дератизація та дезінсекція місць загального користування (щомісячно); - прибирання місць загального користування (витратний матеріал та зарплата технічного персоналу); - зовнішнє прибирання території (витратний матеріал та зарплата технічного персоналу); - спеціальний одяг для технічного персоналу, адміністратора, охорони; - утримання прибудинкової території (ремонтування зливостоків, прибирання снігу, листя, пуху та ін.); - заробітна платня адміністративного та інженерно-технічного персоналу; - адміністративний контроль місць загального користування та прибудинкової території будівлі/обслуговування систем відеоспостереження. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин). Судом також встановлено і не заперечувалось відповідачем у відзиві на позовну заяву, що за зазначений період ним не здійснювалась сплата за вказані послуги, надані позивачем. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» регулювання у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі стандартів, нормативів, норм і правил, які встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів. Відповідно до ст. ст. 7, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Судом встановлено, що виробником і постачальником зазначених вище житлово-комунальних послуг і послуг з утримання будинку і прибудинкової території за адресою: м. Дніпро, вул. Шевченка, 53, - ПрАТ «Агра». Отже, позивач у справі, у період часу за який порушується питання про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги і послуги з утримання будинку і прибудинкової території, було належною обслуговуючою організацією, а тому має права, передбачені ч. 1 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Враховуючи наведене, обов'язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України (далі Правила). Згідно з п. 7 зазначених Правил власник квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Обов'язок\~по оплаті\~житлово-комунальних\~послуг,\~утримання будинку\~і прибудинкової\~території в\~будинках (квартирах)\~приватного житлового\~фонду покладено\~на власника\~і \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ст.\~162\~ЖК України. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. З урахуванням наведеного відсутність укладеного між сторонами договору не є підставою для не сплати за надані позивачем і спожиті відповідачем послуги житлово-комунальні та інші послуги. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таким чином, правовідносини, в яких замовник зобов'язаний оплатити надану послугу у грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовими зобов'язаннями. Тобто, згідно із зазначеними правовими нормами споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. З урахуванням наведеного відсутність укладеного між сторонами договору не є підставою для не сплати за надані позивачем і спожиті відповідачем послуги житлово-комунальні та інші послуги. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами з надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Згідно\~статті 526 ЦК України\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог\~ЦК України\~та інших актів цивільного законодавства. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. З аналізу положень ст. 11, 319, 322, 509, 526, 610 Цивільного кодексу України, ст. 1, 13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» в їх системному взаємозв'язку вбачається, що кожний власник квартири (нежитлового приміщення) в будівлі несе обовязок з утримання власного майна, приміщень загального користування та прибудинкової території. Обов'язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства, зокрема, статті 322 Цивільного кодексу України. Витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку та інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом, входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна. Обов'язок Відповідача з утримання належного йому майна виникає незалежно від обставин звернення до нього Позивача з пропозиціями щодо оплати зазначених послуг чи укладення договору. Відсутність договору між Відповідачем та Позивачем щодо утримання житлового будинку і прибудинкової території не є підставою для звільнення Відповідача від сплати відповідних внесків на утримання будинку та прибудинкової території тощо за наявності підтверджених витрат на управління, утримання та збереження будівлі. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В Україні визнається й діє принцип верховенства права (ч.1 ст.8 Конституції). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пп.41 і 60 доповіді «Верховенство права», схваленої Венеціанською комісією на 86-му пленарному засіданні, м.Венеція, 2526.03.2011). Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо [PERSON] проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands») від 27.10.93, заява №14448/88, §33). Створення рівних можливостей учасникам процесу в доступі до суду та до реалізації та захисту їхніх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності Суд має сприяти всебічному й повному зясуванню обставин справи, сприяти особам, які беруть участь у справі, здійсненню їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст.129 Конституції). Вказані вимоги закону виконані судом. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ПрАТ «Агра» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території та відшкодування витрат спільної експлуатації електричних мереж по квартирі № 26 площею 98,4 м2, розташованої на 12 поверсі будинку № 53 по вул. Шевченка в м. Дніпрі, в розмірі 88797 грн. 10 коп. за період з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2018 року та необхідність їх задоволення у повному обсязі. При цьому суд критично оцінює посилання відповідача на непроживання його в зазначений період у квартирі [ADDRESS], а отже й не користування відповідними послугами, оскільки доказів на підтвердження зазначеного [PERSON] надані не були. Щодо посилань відповідача на необґрунтованість тарифів, за якими позивачем нарахована заборгованість, з ними не можна погодитись з огляду на статтю 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якою у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Відповідач же, вважаючи, що нарахування позивачем здійснюються не у відповідності до вимог чинного законодавства України, самостійно прийняв рішення взагалі не здійснювати сплату за надані послуги, не повідомивши позивача про можливі претензії, про можливу не відповідність дій і нарахувань позивача вимогам закону тощо, тобто не вчинив жодних дій, визначених законом в такому випадку. Даючи правову оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд доходить висновку, що в дійсності у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за житлово-комунальні послуги і послуги з обслуговування будинку і прибудинкової території, у звязку з чим позовні вимоги є обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню. Згідно ст.141 ЦПК України на користь позивача необхідно стягнути судовий збір з відповідача [PERSON] у розмірі 1762 грн. 00 коп.

Outcome: approved