Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Представник позивачки звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що її довірителька є власником земельної ділянки площею 2,7852 га. за кадастровим номером 1823182400:05:001:0027, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області. Право власності на дану земельну ділянку вона набула в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON], який помер 14.01.2015 року. Набувши права власності на вказану вище земельну ділянку, вона вирішила передати дану земельну лілянку в оренду. Реалізуючи своє право власності [PERSON] 27 квітня 2016 року уклала договір оренди із ТОВ «Агро-Любар». Даний договір був зареєстрований в установленому законом порядку і з 2016 року по теперішній час [PERSON] перебуває в орендних відносинах з ТОВ «Агро-Любар». На даний час, її довірительці стало відомо, що на належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, права щодо володіння та користування заявляє ПСП ім. Пархоменка. Своє право оренди на дану земельну ділянку ПСП ім.Пархоменка обгрунтовує тим, що між нині покійним [PERSON] та ним було укладено договір оренди земельної ділянки від 25.03.2005 року, а в подальшому до даного договору було укладено додаткову угоду від 15.02.2010 року, згідно якої строк договору оренди було продовжено на 10 років по 01.03.2020 року. У звязку з тим, що ПСП ім.Пархоменка заявляє вимоги на право користування земельною ділянкою, яка нею передана в оренду ТОВ «Агро-Любар», моя довірителька вимушена подати позов про визнання договору оренди, укладеного між покійним [PERSON] та ПСП ім.Пархоменка припиненим. Представник позивача позовні вимоги своєї довірительки в судовому засіданні підтримала в повному обємі з підстав зазначених в позовній заяві та додаткових обґрунтуваннях позовних вимог і просила їх задовольнити. Позивачка в судові засідання не зявлялась надала суду письмові пояснення в яких підтримала позовні вимоги. Вимоги ухвали Любарського районного суду від 25.10.2017 року про визнання її явки в судове засідання обовязкової не виконала, доказів про поважність неявки та невиконання вказаної ухвали суду не надала. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав зазначених у письмових запереченнях проти позову. Просив відмовити в задоволенні позову. Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 11.09.2017 року. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.п.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Крім того, відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобовязані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; 3) зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Також, згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частина третя п.2 ст.223 ЦПК України визначає, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментарія [PERSON] проти Іспанії» зазначив, що заявник зобовязаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, утримуватися від використання прийомів, які повязані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Отже, враховуючи думку представника відповідача та встановлені вимоги ЦПК України та практики Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивачки [PERSON] та її представника [PERSON], оскільки перша в судові засідання не являлась жодного разу та не виконала вимоги ухвали Любарського районного суду від 25.10.2017 року, а її представник була належним чином повідомлена про дату, час і місце цього засідання, що не перешкоджає розгляду справи по суті. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.ч.1, 6 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №58203249 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 2,7852 га. під кадастровим номером 1823182400:05:001:0027, яка знаходиться на території Вигнанської сільської ради Любарського району (а.с.7-8), яку вона успадкувала по смерті чоловіка [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАІ 902463 від 26.04.2016 року (а.с.6). 25 березня 2005 року між нині покійним [PERSON] та ПСП «ім.Пархоменка» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, який було зареєстровано у відділі Держземагентства у Любарському районі Житомирської області 01.02.2007 року (а.с.22-28, 46-52, які були надані як представником позивача так і представником відповідача). Із пункту 12.8 спірного Договору оренди слідує, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичною особи -орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. 15.02.2010 року між нині покійним [PERSON] та ПСП «ім.Пархоменка» було укладено додаткову угоду про продовження та внесення змін до Договору оренди земельної ділянки від 25.03.2015 року, згідно якої вказаний вище договір оренди земельної ділянки за взаємною згодою сторін продовжено строком на десять років з 01.03.2010 року по 01.03.2020 року. Після закінчення строку Договору Орендар має переважне право на поновлення його на новий строк у порядку визначеному даним Договором (а.с.29, 53 які були надані як представником позивача так і представником відповідача). Із видаткових касових ордерів по виплаті орендної плати за земельний пай за 2015-2017 роки судом встановлено, що орендна плата позивачу виплачувалась у розмірі 8805 грн. за 2015-2016 роки та 15000 грн. за 2017 рік (а.с. 54). Таким чином, відповідач в період з 2015 по 2017 роки здійснював виплату орендної плати, що також підтверджує виконання ним умов укладеного договору оренди з позивачем. Однак, 27.04.2016 року [PERSON] укладає договір оренди вищевказаної земельної ділянки з ТОВ «Агро-Любар» в п.40 якого зазначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичною особи -орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Вказана вимога зазначена й в п.12.8 оспорюваного договору, отже позивачці було відомо про зазначені вище обставини зміни умов або розірвання договору. Також, укладаючи даний договір [PERSON] та ТОВ «Агро-Любар» діяли в порушення вимог ч.4 ст.32 Закону України «Про оренду землі», в якій чітко передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Відповідно до ст.ст.1, 13, 31 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За змістом статей 599, 651- 653 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Виходячи з положень статті 638 ЦК України та статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації. Згідно ст.141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; г) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Згідно ч.1 ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Крім того, ч.5 ст.31 Закону України «Про оренду землі» визначає, що особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобовязана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 Земельного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обовязки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Однак, позивачка, яка 26.04.2016 року отримала у власність земельну ділянку після смерті свого чоловіка на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом та отримавши орендну плату від відповідача за 2015-2017 роки у визначений вище законом строк не повідомила ПСП ім.Пархоменка про вищевказані обставини. Крім того, ПСП ім.Пархоменка дізнавшись про зміну власника орендованої земельної ділянки скориставшись своїм переважним правом 01.08.2017 року уклало з позивачкою [PERSON] договір оренди землі строком на 10 років, який підписаний обома сторонами договору. Отже, враховуючи наведене суд вважає, що в задоволенні вимог [PERSON] про визнання договору оренди землі припиненим слід відмовити.

Outcome: dismissed