Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

Представник позивача звернувся із вказаним позовом до суду, посилаючись в його обґрунтування на те, що 12 березня 2021 року приватний нотаріус Головкіна Яна Вікторівна видала виконавчий напис № 6351 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за договором кредиту від 19 грудня 2012 року, укладеним між позивачем та ПАТ «Дельта Банк», в загальній сумі 30413,23 грн. Вважаючи такий виконавчий напис незаконним та таким, що не підлягає виконанню, зазначав, що 22 лютого 2017 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду по справі №826/20084/14 визнано незаконною положення п. 1, 2 Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою КМУ № 662 від 26 листопада 2014 року, в частині норм, що передбачали стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин без нотаріального посвідчення таких договорів. Постановою від 20 червня 2018 року Велика Палата Верховного суду відмовила у задоволенні заяви про перегляд такого рішення. Представник позивача зазначав, що відповідач не міг дотриматися вимог щодо надання приватному нотаріусу оригіналу нотаріально посвідченого договору про надання кредиту, оскільки кредитний договір був без нотаріального посвідчення. Крім того відповідач не довів безспірності заборгованості, не повідомив позивача про існування боргу, а виконавчий напис було видано за межами трирічного строку позовної давності. Таким чином через порушення процедури видачі виконавчого напису просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 6351 від 12 березня 2021 року приватного нотаріуса Головкіної Я. В., стягнувши з відповідача на користь позивача понесені ним витрати з оплати судового збору та витрати на правничу допомогу в сумі 5500 грн. Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Науменко Д. Г., у судове засідання не з`явились, надавши заяви з проханням вирішити спір за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Представники відповідача, ТОВ «ФК «Сіті Фінанс», у судове засідання не з`явились повторно, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином. Треті особи, приватний нотаріус Головкіна Яна Вікторівна та приватний виконавець Олійник Олег Іванович, у судове засідання також не з`явились повторно, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 12 березня 2021 року приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна видала на підставі п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, виконавчий напис, реєстр № 6351, за яким з [PERSON] , [INFO] , за кредитним договором № 007-04301-191212 від 19 грудня 2012 року, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого за договором від 2248/К від 21 травня 2010 року є ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс», на користь відповідача звернуто стягнення на заборгованість за період з 21 травня 2020 року по 5 березня 2021 року в сумі 29913,23 грн., а також 500 грн. за вчинення виконавчого напису нотаріусом, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача в загальному розмірі 30413,23 грн. Суд також встановив, що на підставі заяви представника стягувача приватний виконавець Олійник Олег Іванович 29 квітня 2021 року постановою відкрив виконавче провадження № 65311626 про примусове виконання виконавчого напису нотаріусу Головкіної Я. В. від 12 березня 2021 року, реєстр № 6351. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За пп. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Суд зазначає, що відповідно до п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції до 26 листопада 2014 року),\~документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Натомість, постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 до постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 були внесені зміни. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України\~від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині внесених змін, зокрема, розділ 2, за яким внесено до такого «Переліку документів» «кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису за якими додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.» При цьому ухвалою від 1 листопада 2017 року Вищого адміністративного суду України постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Таким чином суд встановив, що для видачі виконавчого напису нотаріусу відповідно до «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є саме нотаріально посвідчені кредитні угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, які для одержання виконавчого напису повинні подаватися нотаріусу в оригіналі разом із документами, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 826/20084/14. Натомість,\~суд встановив,\~що договір\~кредитування №\~007-04301-191212\~від 19\~грудня 2012\~року,\~укладений позивачем\~із ПАТ\~«Дельта Банк»\~на суму\~15000\~грн.\~строком дії\~на один\~рік,\~не був\~нотаріально посвідчений,\~внаслідок чого\~у порушення\~ст.\~87\~Закону України\~«Про нотаріат»,\~пп.\~3.2,\~3.5\~п.\~3\~Глави 16\~розділу ІІ\~«Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України», п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», приватним нотаріусом Головкіною Я. В. було видано 12 березня 2021 року спірний виконавчий напис, реєстр № 6351. Також суд зазначає, що на підставі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Тобто сам по собі цей факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості. Таким чином суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур, оскільки суд повинен установити чи мав на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник безспірну заборгованість перед стягувачем. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 310/9293/15 а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року по справі № 320/8269/15-ц, від 27 березня 2019 року по справі № 137/1666/16-ц та від 2 липня 2019 року по справі № 916/3006/17. Суд зазначає, що нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише стягувачем, тому не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином суд робить висновок, враховуючи положення ст. 15, 16, 18 ЦК України та ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. В свою чергу, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: 1) з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення; 2) а також з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Отже, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зважаючи на наведене, суд не вбачає необхідності вдаватись до вирішення питання про безспірність вимог ТОВ «ФК «Сіті Фінанс». Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року по справі № 645/1979/15-ц. Таким чином, встановивши в судовому засіданні факт порушення приватним нотаріусом Головкіною Я. В. процедури вчинення виконавчого напису від 12 березня 2021 року, реєстр № 6351, за яким з [PERSON] за кредитним договором № 007-04301-191212 від 19 грудня 2012 року, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» звернуто стягнення на заборгованість у загальній сумі 30413,23 грн., то вказане є самостійною та достатньою підставою для визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно із переліченим вмотивуванням заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Головкіною Я. В. від 12 березня 2021 року, реєстр № 6351. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. За змістом ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Таким чином суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Суд встановив, що позивачем було сплачено судовий збір при звернені до суду із позовом у розмірі 908 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в сумі 454 грн. Також понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 5500 грн. підтверджується договором від 22 листопада 2021 року про надання правничої допомоги адвокатом Науменко Д. Г., додатком до договору про надання правничої допомоги від 22 листопада 2021 року, за яким сторони визначили гонорар адвоката в розмірі 5500 грн., ордером № 1054130 та свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю від 23 червня 2020 року. При цьому суд зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи\~незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 листопада 2021 року по справі № 922/449/21 та від 3 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19. Суд на підставі переліченого обґрунтування, врахував кількість сторінок позовної заяви, складеної адвокатом позивача, наявність заяви про забезпечення позову та витребуванні ним докази по справі до звернення до суду із вказаною позовною заявою. Також судом було взято до уваги зміст й обсяг обґрунтування поданого адвокатом позивача в інтересах [PERSON] позову, кількість долучених до позовної заяви доказів, їх належність до предмету доказування по справі. При цьому суд спів ставив розмір заявлених у спірному виконавчому написі вимог відповідача до понесених по справі витрат позивачем, що дорівнює майже 22% від таких вимог ТОВ «ФК «Сіті Фінанс». Таким чином, з огляду на зазначені норми процесуального права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені судом обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також дотримані критерії розумності їх вартості, виходячи з обставин справи. Отже, враховуючи, що суд повністю задовольнив заявлені позовні вимоги [PERSON] , то витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката Науменко Д. Г. у розмірі 5500 грн. та на сплату судового збору в загальному розмірі 1362 грн. підлягають стягненню в повному обсязі з відповідача на користь позивача, як такі, що були доведені в суді відповідно до вимог ст. 137, 141 ЦПК.

Outcome: approved