Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси про зняття арештів. В судове засідання представник позивача просив провести судове засідання без її участі. Представник відповідача подав заяву про слухання справи у його відсутність. Згідно ч.2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 14 січня 2005 року померла мати позивачки [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії I-ЖД № 406650 виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 14.01.2005 р. Після її смерті відкрилася спадщина. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. До складу спадкового майна, після померлої [PERSON], входить право власності на 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS]. Інші частки квартири належать позивачці у розмірі 1/2 частки квартири, та її сину, [PERSON] у розмірі 1/4 частка квартири, що підтверджується Свідоцтвом про право власності № 91-рI.24 від 04.01.1999 р., Рішенням Приморського районного суду від 30.04.2003 р. у справі № 2-6042 і Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 23695922 від 28.08.2009 р. Під час оформлення спадщини, після смерті [PERSON], було встановлено, що на вищезазначену квартиру накладені арешти. Згідно пункту 4.15 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який затверджено наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до пункту 4.17 Глави 10 даного порядку, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. 06 липня 2016 року позивачка звернулася до Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси з заявою про зняття арештів з квартири за адресою: [ADDRESS]. 25 липня 2016 року Приморський відділ державної виконавчої служби міста Одеси надав відповідь, в якій зазначалося, що зняття арештів з квартири є неможливим, так як матеріали виконавчих проваджень, на основі яких накладено арешти, не збереглися. Згідно п.п. 9.9. «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 р., строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить три роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Архівні виконавчі провадження щодо [PERSON], та щодо [PERSON] знищені у звязку з закінченням терміну їх зберігання, встановити підстави накладення арешту та заборони відчуження нерухомого майна, та вирішити питання про скасування вжитих заходів є неможливим. Разом з тим, знищення вказаних виконавчих проваджень підтверджує твердження позивачки про завершення їх виконання, адже, в іншому випадку виконавче провадження було б не завершеним, та матеріали проваджень не було б знищено. За статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна обмежує законні права позивачки, як власника квартири, щодо вільного розпорядження майном, а також, як спадкоємця, щодо прийняття спадщини. Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. На підставі викладеного і

Outcome: approved