Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Представник позивача просить визнати недійсним договір оренди землі б/н від 01 лютого 2007 року, зареєстрованого у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 березня 2008 року за №040869600185, укладений між ним та ПСП ім. Щорса; зобовязати відповідача повернути йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,2561 га, кадастровий №6323183700100010013, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р2 №769216, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №117; стягнути з відповідача судові витрати по справі. Згідно з позовом, позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,2561 га, кадастровий №6323183700100010013, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №769216, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №117, виданого Павлівською сільською радою 05 липня 2002 року. Цінним листом від 10 червня 2016 року позивачем була подана вимога до ПСП ім. Щорса щодо правових підстав використання підприємством належної йому земельної ділянки. Його вимогу відповідач не розглядав, цінний лист повернуто поштою, в звязку зі спливом терміну зберігання поштової кореспонденції. Також позивачем була подана заява до відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області щодо існування правового обтяження на його земельну ділянку у Державному реєстрі земель, засноване на договорі оренди землі, який діяв відповідно до наказу Держкомзему «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель» від 02 липня 2003 року №174 держателя цього реєстру. Листом від 17 червня 2016 року відділом Держкомзему була надана позивачеві копія договору оренди землі б/н від 01 лютого 2007 року, зареєстрованого у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 березня 2008 року за №040869600185. Ознайомившись з договором, позивач дізнався, що його та додатки до нього він не підписував і з його сторони не було волевиявлення на укладання цього правочину. Позивач вважає, що та обставина, що договір оренди землі, на підставі якого відповідач користується належною йому земельною ділянкою, не підписаний ним, свідчить про відсутність його наміру укладати цей договір, укладення договору не відповідало його волі, укладати вказаний договір він не бажав, що порушує його права, як власника. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на ч.3 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, ч.1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Договір оренди землі підлягає державній реєстрації та є укладеним з моменту його державної реєстрації. Таким чином, з огляду на те, що державну реєстрація спірного договору відбулась 17 березня 2008 року, він є укладеним, а отже, оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Повідомили, що позивач дійсно не підписував оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з його боку на укладення оскаржуваного договору не було, довіреності нікому не надавав, з його текстом позивач ознайомився лише після отримання листа з відділу Дерзкомзему у червні 2016 року. З висновком судово-почеркознавчої експертизи погодилися, позов просили задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, як письмово, так і в судовому засіданні, обґрунтовуючи своє заперечення тим, що, як на думку представника відповідача, зазначений позов є проявом рейдерської атаки на господарство, організованої недобросовісним конкурентом. Щодо підроблення підпису зазначає, що ця обставина є повністю вигаданою та не відповідає дійсності. Усі такі договори передавались орендодавцям і повертались уже підписані. Приймаючи підписані документи відповідач розраховував на порядність орендодавців. Якщо в якомусь випадку підпис ставився іншою особою, відповідач не міг цього знати, отже його було обмануто. При обґрунтуванні позовних вимог позивачем зазначено, що посилання позивача на необізнаність про існування договору та цих відносин не відповідає дійсності, оскільки позивач має не копію, а один з рівноцінних примірників оспореного договору. Протягом усього строку дії договору позивач щорічно звертався до відповідача з письмовими заявами, в яких безпосередньо посилався на цю угоду. При цьому прохаючи про видачу саме орендної плати він щоразу прямо зазначав: «Згідно договору, укладеного на 15 років». Із самого початку відносин (з 1997 року) позивач регулярно отримує орендну плату. Це не просто якась неконкретна плата за незрозуміле використання, а саме орендна плата, що підтверджується підписаними позивачем видатковими касовими ордерами, іншими платіжними документами; плата отримувалась не одноразово, а систематично, протягом тривалого часу, майже 10 років; вона виплачувалась в обумовлені сторонами і передбачені договором розмірі та строки; кошти нараховувались з урахуванням індексації, що також представник відповідача вважає ознакою саме орендної плати. Як на його думку, все це свідчить про наявність стабільних та тривалих правовідносин, а, отже, і їх підстави самого договору. Про все це позивач не міг не знати, оскільки сам був безпосереднім учасником зазначених дій. Крім того, представник відповідача, посилаючись на ст.ст. 256-257, ч.1 ст. 261 ЦК України, зазначає про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду. Оскільки предметом позову є недійсність самого правочину, а не виконання по ньому зобовязання, сплив строку дії договору не впливає на початок перебігу позовної давності, в звязку з чим, просить застосувати щодо цього позову строк позовної давності. З висновком судово-почеркознавчої експертизи представник відповідача погодився, але вважає, що договір підписав хтось із членів сімї позивача. У задоволенні позову просить відмовити. У судовому засіданні досліджені: копія договору оренди землі б/н від 01 лютого 2007 року з додатками (а.с.4-6); копія листа [PERSON] відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області від 10 червня 2016 року з проханням надати копію договору оренди землі (а.с.7); копія супровідного листа відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області від 17 червня 2016 року №31-20.22-0.3-1145/2-16 про надання копії договору оренди землі між [PERSON] та ПСП ім. Щорса (а.с.8); копія листа-вимоги [PERSON] директору ПСП ім. Щорса від 10 червня 2016 року про повідомлення про підстави користування належною земельною ділянкою та надання копій відповідних документів з додатками (а.с.9-11); копія Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №769216 (а.с.12); копія паспорта та ІПН [PERSON] (а.с.13-15); довідка Кегичівської селищної ради Харківської області від 10 листопада 2016 року №2423 про склад сімї [PERSON] станом на 01 лютого 2007 року (а.с.42); копії відомостей, видаткових касових ордерів та заяв [PERSON] про виплату орендної плати за 2014-2015 роки (а.с.47-51); висновок судово-почеркознавчої експертизи №1110/8332 від 26 травня 2017 року (а.с.142-161) тощо. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України, ЗК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон) та відповідними підзаконними актами. В ч.1 ст.14 Закону передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно з положеннями ч. 2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду від 10 листопада 2016 року призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 26 травня 2017 року №1110/8332, підписи від імені [PERSON] у договорі оренди землі №25 від 01 лютого 2007 року, в акті приймання-передачі земельної ділянки від 01 лютого 2007 згідно з договором №025 від 01 лютого 2007 року, в договорі оренди землі б/н від 01 лютого 2007 року,в акті приймання-передачі земельної ділянки від 01 лютого 2007 року виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON]. Питання про виконання [PERSON] підписів від імені [PERSON] у двох примірниках акту визначення меж земельної ділянки №85 в натурі (на місцевості) на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області без дати, не вирішувалось, з причин відсутності достатніх матеріалів для дослідження. Представник відповідача проти висновку судово-почеркознавчої експертизи не заперечив, вважає, що договір підписав хтось із членів сімї позивача. Оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про волевиявлення позивача на укладення спірного договору представник відповідача суду не надав, а висновок судової почеркознавчої експертизи свідчить про те, що позивач не підписував оскаржуваний договір оренди землі, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним, а зазначений договір підлягає визнанню недійсним. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення позивача, підтвердженого його особистим підписом. Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного. У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою. За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача також підлягають задоволенню. Судом розглянуто доводи відповідача на заперечення позову. Так, представником відповідача заявлено про те, що договір від імені [PERSON] міг бути підписаний кимось із його членів сімї. Суд не погоджується з такою позицією представника відповідача, оскільки його посилання на те, що укладення договору відповідає внутрішній волі позивача, так як був підписаний кимось із членів його сімї, не ґрунтуються на законі. Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах. Суду не надано доказів того, що члени сімї позивача, у передбаченому законом порядку, мали право на здійснення правочину від імені позивача, в звязку з чим, твердження представника відповідача про подальше схвалення правочину позивачем є безпідставним. Отже, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним. Крім того, представник відповідача, як на підтвердження факту обізнаності та прийняття позивачем умов оспорюваного договору оренди землі, посилався на отримання позивачем орендної плати за землю; надав до суду копії відомостей про отримання позивачем орендної плати за оспорюваним договором, що також не можуть бути враховані судом як доказ дійсності оспорюваного договору оренди землі, з огляду на наступне. Як вбачається з аналізу положень ст.ст.287,288 Податкового кодексу України, ст.21 Закону «Про оренду землі», за відсутністю у користувача земельної ділянки документів, визначених у ст.126 Земельного кодексу України, які засвідчують право на земельну ділянку у встановленому законом порядку, такий користувач здійснює фактичне користування з зобовязанням сплатити за період користування податку на землю. Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним. Спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, і суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримував плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому. Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору. Тому, факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22.04.2015р. - справа №6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 22.07.2015р.-рішення №47705809). Крім того, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності. Розглядаючи зазначену вимогу, суд виходить з того, що, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, позивач дізнався про те, що його право порушене саме в червні 2016 року, коли отримав з відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області копію договору оренди землі, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. З огляду на те, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи позивач не підписував оскаржуваний договір, є підстави вважати моментом, коли позивач дізнався про порушення його права саме момент отримання та ознайомлення із договором оренди землі, що є предметом цього спору. Тому, суд не знаходить підстав вважати пропущеним строк позовної давності. Такий висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 22.04.2015р. (справа №6-48цс15). Доводи відповідача, щодо рейдерської атаки з боку позивача, суд також вважає надуманими. Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що повязані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз. Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню з відповідача на користь позивача в сумі 1102,40 грн., по оплаті експертизи 8606 грн., всього на суму 9708,40 грн. Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає.

Outcome: approved