Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №431/008-ФО1 від 18 липня 2006 року у розмірі 4172,26 доларів США (що еквівалентно 110\~924,47 грн. за курсом НБУ станом на 11 жовтня 2017 року) та судові витрави по сплаті судового збору у розмірі 1663 грн. 87 коп.. Вимоги мотивовано тим, що 18 липня 2006 року відповідач уклав з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір кредиту №431/008-ФО1. 14 червня 2010 року прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Відповідно до умов договору кредиту відповідач отримав кредит у сумі 8000,00 доларів США на умовах, визначених договором. В порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання належним чином не виконував. Враховуючи викладене, станом на 11 жовтня 2017 року відповідач має заборгованість 4172,26 доларів США (що еквівалентно 110\~924,47 грн.) з яких: 4003,33 доларів США (що еквівалентно 106\~433,26 грн.) - сума заборгованості за кредитом; 64,00 доларів США (що еквівалентно 1701,52 грн.) - сума заборгованості за відсотками; 93,52 доларів США (що еквівалентно 2486,34 грн.) - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 11,41 доларів США (що еквівалентно 303,35 грн.) пеня за несвоєчасне повернення відсотків. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку. Тому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі. 15 грудня 2017 року набув чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального Кодексу України, Цивільного процесуального Кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІ від 03.10.2017 року, на підставі якого Цивільний процесуальний Кодекс України викладено в новій редакції. Згідно п/п 9 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу без участі представника Банку. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Уточненої позовної заяви не подавав. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України.Поважність причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзив не подав. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами та в порядку ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, про що в адресованій суду заяві представник позивача не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 18 липня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (який 14 червня 2010 року змінив тип акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та змінив найменування банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), як кредитором та [PERSON], як позичальником, укладений кредитний договір №431/008-ФО1, копія якого міститься у матеріалах справи (а.с.7-15). У відповідності до умов зазначеного договору, банк надав [PERSON] кредит готівкою у розмірі 8000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмі 13,25% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 липня 2026 року. Між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до вказаного Договору кредиту, згідно якої сторони встановили нову процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 14% річних, інші умови Договору залишили без змін (а.с.16). Погашення за кредитом повинно здійснюватися згідно графіку погашення кредиту, викладеного у п.1.1 договору кредиту (а.с.7). Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/365-360), щомісячно, передостаннього числа місяця, при розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (п.2.4). Позивач звертався до відповідача з вимогою від 11 жовтня 2017 за вих.№8268044 про усунення порушень щодо виплати кредитної заборгованості, яка залишилася без задоволення (а.с.21). ПАТ «Укрсоцбанк» виконав свої зобов'язання за кредитним договором, проте відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконав, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором. Таким чином, станом на 11 жовтня 2017 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 4172,26 доларів США (що еквівалентно 110\~924,47 грн.) з яких: 4003,33 доларів США (що еквівалентно 106\~433,26 грн.) - сума заборгованості за кредитом; 64,00 доларів США (що еквівалентно 1701,52 грн.) - сума заборгованості за відсотками; 93,52 доларів США (що еквівалентно 2486,34 грн.) - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 11,41 доларів США (що еквівалентно 303,35 грн.) пеня за несвоєчасне повернення відсотків. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530, 610-612, 623, 625 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору, вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, у встановлений строк (термін). Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як передбачено ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як визначено ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В порушення зазначених норм відповідач кредит у встановлений договором строк не повернув та проценти не сплатив. Згідно зі ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статті 47 та 49 цього Закону\~визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Згідно зі ст.5 Декрету Кабінету Мінстрів України №15-93 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до розяснень, викладених у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду україни №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові №6-1680цс15 від 10.02.2016, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою для застосування. З огляду на викладене вище, враховуючи те, що відповідач зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість в сумі 4172,26 доларів США, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволення в повному обсязі. Також, у відповідності до положень ч.1 ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь банку підлягає стягненню понесений ним документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved