Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на ті обставини, що 18 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Д 08-02-32 МК, згідно з яким позичальнику надано грошові кошти в сумі 45000 доларів США із відсотковою ставкою 18 % річних, терміном погашення до 16 вересня 2013 року. Для забезпечення виконання позичальником [PERSON] зобов'язань щодо погашення кредиту за кредитним договором № Д 08-02-32 МК з відповідачем [PERSON] укладено договір поруки. В порушення зобов'язань за договором відповідач [PERSON] допустила заборгованість по сплаті кредиту в сумі 31758,10 доларів США, по сплаті відсотків за користування кредитом в сумі 55106,28 доларів США, по комісії за користування кредитом в сумі 883,76 доларів США. Крім цього, відповідачу за прострочення кредиту нараховано пеню в сумі 61104,63 доларів США та штраф за порушення умов кредитного договору в сумі 10,49 доларів США та 3255,10 доларів США. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з відповідачів на користь позивача стягнено 83750,81 доларів США, тому від загальної суми заборгованості за договором кредиту, розрахованої позивачем, вказана сума коштів відрахована. Оскільки заборгованість до даного часу відповідачами не погашена, представник позивача просив в судовому порядку стягнути з відповідачів солідарно на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 68367, 54 доларів США та 24448,23 гривень судових витрат. В судове засідання представник позивача не з'явився, в наданій суду заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти прийняття заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, в надісланих до суду письмових запереченнях позивач [PERSON] позов не визнала, зазначила, що позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду та просила застосувати позовну давність. Заяву обґрунтувала тими обставинами, що договір укладено 18 вересня 2008 року, вона припинила сплату коштів за договором ще з кінця 2008 року. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що 18 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № Д 08-02-32 МК, згідно з яким кредитор зобов'язався надати, а позичальник [PERSON] отримати споживчий валютний кредит. Сума кредиту склала 45000 доларів США. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісій та пені за невчасну сплату кредиту та відсотків, а також штрафу. Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 Договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти в сумі 45000 доларів США, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити відсотки у встановлені договором терміни, а також виконати інші зобов'язання згідно з договором. Згідно пункту 1.4. договору кредит надано на споживчі потреби. Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» кошти, які надані кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. Таким чином, відповідач [PERSON] отримала споживчий кредит. За умовами договору споживчого кредиту відповідач зобов'язалася повернути кредит та проценти за користування ним щомісячними платежами згідно з обумовленим в договорі графіком. Останній такий платіж вона повинна була здійснити 16 вересня 2013 року. Вказані умови передбачені п. 1.3 Договору та підтверджуються графіком погашення кредиту. Відповідно до п. 4.1 Договору за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, визначеного Договором, встановлена процентна ставка в розмірі 18% річних. За користування кредитними коштами понад строк кредитування (або терміни погашення за Графіком погашення кредиту), встановлений Договором, процентна ставка п. 4.3 встановлюється в розмірі 40 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. З розрахунку заборгованості вбачається, що зобов'язання за договором відповідач не виконує з грудня 2008 року. Станом на 02 грудня 2015 року заборгованість за кредитом розрахована позивачем в розмірі в розмірі 31758,10 доларів США, по відсотках в розмірі 55106,28 доларів США, по комісії в розмірі 883,76 доларів США. За несвоєчасне погашення кредитної заборгованості позивачем нарахована пеня в розмірі 61104,63 дол. США, яка розрахована за період з грудня 2008 року по грудень 2015 року. Загальна сума заборгованості за кредитним договором з врахуванням основного боргу та інших нарахувань позивачем розрахована в сумі 148852,77 доларів США. Від вказаного розміру заборгованості позивач відрахував суму коштів, які були стягнуті за судовим рішенням з відповідачів 15 листопада 2011 року в розмірі 83750,81 дол. США. Заборгованість за тілом кредиту, процентами та пенею розрахована позивачем у вказаний спосіб в сумі 65101,96 дол. США. Пунктами 6.2, 6.3 договору передбачено стягнення з боржника штрафу в разі порушення зобов'язань за договором. За неналежне виконання зобов'язань позивачем нараховано штраф (фіксована частина) в сумі 10,49 дол. США, штраф (процентна складова) в сумі 3255,10 дол. США. Загальна сума заборгованості за кредитом, за вирахуванням стягнутої судовим рішенням суми та врахуванням розміру штрафів склала 68367,54 дол. США. Розрахунки позивача підтверджені розрахунком заборгованості, доданим до матеріалів справи. Встановлено, що Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська розглядалась справа за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням від 15 листопада 2011 року з відповідачів на користь позичальника стягнуто заборгованість за укладеним 18 вересня 2008 року кредитним договором в сумі 667293 гривні 94 копійки, що еквівалентно 83750, 81 дол. США. Судовим рішенням вся кредитна заборгованість, що мала місце на час його винесення, стягнута, проте договірні правовідносини між сторонами не припинились. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Строк дії договору кредиту закінчився 16 вересня 2013 року. Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Договір поруки має додатковий до кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього. Оскільки кредитор і поручитель перебувають у самостійних договірних відносинах останній несе самостійну відповідальність перед кредитором за порушення зобов'язань боржником. Отже, кредитор має право вимагати виконання обов'язку в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідач [PERSON] за договором поруки № Д 08-02-32 МК П від 18 вересня 2008 року зобов'язався відповідати перед банком як поручитель за неналежне виконання позичальником [PERSON] взятих на себе зобов'язань. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені статтею 554 ЦК України в якій зазначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Укладеним сторонами договором кредиту та договором поруки встановлено, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права встановлюється у 5 років. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Згідно пункту 17 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Верховний Суд України 23 вересня 2015 року справі № 6-1206цс15 роз'яснив, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що з відповідачів на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії. Від загального розміру заборгованості за кредитом, розрахованим позивачем за весь час невиконання зобов'язань за договором, позивач відрахував суму коштів, які були стягнуті судовим рішенням 15 листопада 2011 року в розмірі 83750,81 доларів США. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Позивачем не доведено вимог про стягнення з відповідачів боргу за договором кредиту. Штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, відповідачем не були розраховані окремо, за період після винесення судового рішення, яким стягнуто заборгованість та штрафні санкції з відповідачів, станом на час його винесення на 15 листопада 2011 року. Позивачем не наведено обставин та не зазначено доказів щодо виконання чи невиконання судового рішення про стягнення боргу за договором кредиту з відповідачів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд позбавлений можливості з'ясувати розмір штрафних санкцій, передбачених умовами договору, що підлягають стягненню за невиконання грошового зобов'язання. На підставі викладеного, ст.ст. 256-259, 261, 264, 525, 526, 553, 554, 559, 599, 610, 611, 631, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 17 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 № 5, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України,

Outcome: dismissed