Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

Представник потерпілого Голова правління Перечинської районної кредитної спілки «Туря» [PERSON] звернулася в суд в інтересах Перечинської районної кредитної спілки «Туря» з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно з ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.09.2014 pоку по справі №308/8387/14-к в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 12014070030000682 від 04.04.2014 p. було встановлено, що на підставі використання [PERSON] завідомо підроблених документів, які підтверджують платоспроможність майбутнього позичальника та поручителів, 05.09.2007 pоку між Ужгородською філією №1 Перечинської районної кредитної спілка «Тур'я» і позичальником [PERSON] та поручителями [PERSON], [PERSON] був укладений договір кредиту-поруки № 79/1, згідно з яким отримано кредитні кошти у розмірі 25 000,00 грн. (річний процент -45%; зі сплатою відсотків за користування ним). У зв'язку з чим, кредитна спілка, будучи переконаною у погашенні вищевказаного кредиту та у його забезпеченості, здійснила оформлення договору кредиту-поруки та видачу кредитних коштів. Позивач зазначає, що відповідач №1- [PERSON] порушив свої зобов'язання (п.п. 1.1., 2.2, 2.3. Договору) та заборгованість по договору кредиту поруки станом на 05.09.2013 року складає 69249,00 грн., з них по кредиту 21391,75 грн., по відсотках за користування кредитом 47857,25 грн. За твердженнями позивача відповідач №2 [PERSON] та відповідач №3- [PERSON], які згідно з Договором (п.п.5.1-5.4) виступили перед спілкою поручителями відповідача №1 - не виконали своїх обов'язків, у зв'язку з чим солідарно з Відповідачем №1 відповідають перед спілкою за його зобов'язаннями. Враховуючи наведене, з посиланням на ст. 1166 ЦК України просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь Перечинської районної кредитної спілки «Туря»збитки у сумі 69249,00 грн., завдані кримінальним правопорушенням. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю з підстав, наведених у позовній заяві, просила його задоволити у повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечив та просив суд застосувати строк позовної давності, оскільки посилання позивача на те, що нібито спілка дізналася, що її права порушено лише 26.06.2015 року є безпідставними, так як до цього часу мали можливість та підстави звернутися до суду, тим більше, що розглядалася кримінальна справа. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 19 лютого 2008 року між Ужгородською філією Перечинської кредитної спілки «Туря» (кредитор), членом спілки [PERSON] (позичальник), [PERSON] (поручитель) та [PERSON] (поручитель) укладено договір кредиту-поруки №79/1. За умовами вказаного договору спілка надає, а позичальник отримує 25000,00 грн. кредиту на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості строком до 18 січня 2010 року зі сплатою процентів 45 % річних. За виконання позичальником грошових зобовязань по вказаному договору поручилися [PERSON] та [PERSON]. При цьому, як вбачається з п. 9.1. договору, його сторони були ознайомлені зі змістом статей 222 та 190 Кримінального кодексу України («Шахрайство з фінансовими ресурсами» та «Шахрайство» відповідно). Видатковим касовим ордером № 426 від 19.02.2008 року підтверджується повне виконання обовязку кредитодавця за договором видати кредит, а також отримання позичальником суми 25000,00 грн., що підтверджується власноручним підписом останнього. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 вересня 2014 року у справі № 308/8387/14-к [PERSON], [INFO], звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у звязку із закінченням строку давності, а кримінальне провадження, відомості про яке 04.04.2014 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014070030000682, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 358 та ч. 1 ст. 190 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Вказана ухвала набула законної сили 11.09.2014 року. За результатами розгляду кримінального провадження судом встановлено, що [PERSON], будучи зареєстрованою як фізична особа-підприємець, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, чітко усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, попередньо спонукавши [PERSON], отримати для неї кредит в розмірі 25000,00 грн. в Ужгородській філії Перечинської районної кредитної спілки «Туря», що розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Фединця, 62, будучи обізнаною про обов'язковість поруки при отриманні кредиту [PERSON], спонукала [PERSON] до поруки по даному кредиту, завідомо знаючи та усвідомлюючи свою неплатоспроможність та неплатоспроможність [PERSON] та [PERSON], без відома та згоди останніх, виготовила завідомо неправдиві документи, а саме довідку про доходи за вих. №1/21 від 13.02.2008 року на ім'я [PERSON] про те, що останній дійсно працює ріелтором в агенції нерухомості «Мегаполіс», довідку про доходи за вих. №1/19 від 13.02.2008 року на ім'я [PERSON] про те, що остання дійсно працює директором в агенції нерухомості «Мегаполіс», довідку про доходи за вих. №1/24 від 13.02.2008 року на ім'я [PERSON] про те, що остання дійсно працює ріелтором в агенції нерухомості «Мегаполіс», зокрема внесла у вказані документи завідомо неправдиві відомості про місце роботи, розмір своєї заробітної плати та заробітної плати [PERSON] та [PERSON] , виконавши у вказаних довідках підписи в графах «Директор» та завіривши їх своєю печаткою «ПП [PERSON]О». Вищевказані підробні документи надала представникам кредитної спілки «Туря», на підставі яких 19.02.2008 року між Перечинською кредитною спілкою «Туря» в особі директора Ужгородської філії №1 [PERSON], позичальником [PERSON] та поручителями[PERSON] та [PERSON] був укладений договір кредиту-поруки № 79/1. Таким чином, своїми умисними діями [PERSON] скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 358 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є підроблення документа, який видається та посвідчується підприємством, яке має право видавати та посвідчувати такі документи, і який надає право, з метою його використання, вчинене повторно. [PERSON] у судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження ствердила фактичні обставини, за яких було вчинено кримінальні правопорушення, свою вину визнала повністю. В межах кримінального провадження цивільний позов про відшкодування збитків у сумі 69249,00 грн. заявлений не був. У відповідності п. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред'явила цивільний позов в кримінальному провадженні, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Водночас, згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» від 31.03.1989 року №3 у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. За правилами ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Разом з тим, у відповідності до листа Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства, що регулює закриття кримінальних справ» від 01.02.2004 року звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до кримінально-правових засобів примусового характеру. Закриття справ щодо таких осіб є проявом загальної тенденції розвитку кримінального законодавства у напрямі пом'якшення відповідальності за злочини невеликої та середньої тяжкості, вчинені вперше, законодавчим втіленням державного гуманізму, надані державою людині, яка оступилася, можливості виправитися. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи. Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою. Відповідно до ч.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 року № 12 умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного умисного злочину незалежно від того, закінчено воно чи ні, вчинений він одноособово чи у співучасті. Підставою такого звільнення може бути або певна поведінка особи після вчинення злочину, яку держава заохочує або настання певної події (напр. закінчення строків давності). При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд під час попереднього розгляду справи повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна у його вчиненні, а також, що умови і підстави звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Ухвалити рішення про звільнення особи від кримінал відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави. За даними карточки платежів по гривневому кредиту за договором №79/1 вбачається, що останній платіж по кредиту до дати внесення відомостей про кримінальне провадження № 12014070030000682 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а саме, до 04.04.2014 року, був здійснений 31 липня 2008 року, на суму 3700 грн., з яких на погашення тіла кредиту зараховано 1294,62 грн. та 2405,38 грн. на проценти за його користування. Даною карточкою також стверджується, що станом на 23.03.2015 року, заборгованість за договором кредиту-поруки №79/1 від 19.02.2008 року, склала 69249,00грн., з яких борг по кредиту - 21391,75 грн., а борг за процентами за користування кредитом - 47857,25 грн. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Статтею 22 ЦК України регламентовано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування; завдані збитки відшкодовуються в повному обсязі; збитками є реальні збитки та упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У деліктних цивільних правовідносинах реалізуються зобов'язально-правові засоби захисту цього абсолютного права, у яких потерпілий набуває права вимоги про відшкодування збитків, а праву потерпілого відповідає обов'язок заподіювача шкоди відшкодувати заподіяну шкоду. При цьому, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. З вищенаведеними положеннями цивільного законодавства повністю узгоджується п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, у якому зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Крім того, способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, встановлені ст.1192 ЦК України, серед яких: відшкодування шкоди в натурі (передача речі такого ж роду і такої же якості, полагодження пошкодженої речі тощо); відшкодування завданих збитків у повному обсязі. А розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Суд дійшов висновку, що внаслідок протиправних дій відповідач [PERSON] заподіяла матеріальну шкоду позивачу, яка станом на 23.03.2015 року складає суму збитків в розмірі 69249,00 грн. Представник відповідачів у судовому засіданні будь-яких заперечень щодо розміру завданої позивачу матеріальної шкоди в розмірі 69249,00 грн. не зазначав. За таких обставин суд вважає вимоги про стягнення з [PERSON] завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди у розмірі 69249,00 грн. підставними, а позов в цій частині підлягає задоволенню. При цьому заява представника відповідачів про застосування позовної давності до задоволення не підлягає, оскільки саме ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.09.2014 року встановлено факт заподіяння позивачу матеріальних збитків внаслідок злочинних дій [PERSON], яка свою вину у вчиненні злочину визнала. А тому, позивач звернувся до суду в межах встановленого законом строку позовної давності. Однак, заявлені вимоги про солідарне стягнення збитків, завданих кримінальним правопорушенням, з інших відповідачів у справі, не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. У розумінні ч. 1 ст. 1190 ЦК України солідарна відповідальність перед потерпілим покладається на осіб, які заподіяли шкоду спільно (взаємопов'язаними діями або об'єднаними спільним злочинним наміром), а згідно з ч. 2 цієї статті за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність цих осіб у частці відповідно до ступеня їхньої вини. У п. 13 вищевказаної постанови Пленуму від 31 березня 1989 р. № 3 передбачено, що при вчиненні злочину кількома особами вони несуть солідарну відповідальність за заподіяну шкоду - за епізодами злочину, в яких встановлено їх спільну участь. Водночас є неприпустимим покладання такої відповідальності за самостійно вчинені злочини, не пов'язані спільним наміром, а так само на осіб, коли одних із них засуджено за корисливі злочини, наприклад за розкрадання, а інших - за халатність, що об'єктивно сприяло першим у вчиненні злочину. Таким чином, моральна і матеріальна шкода в кримінальному судочинстві може відшкодовуватись як у солідарному порядку, так і у частці відповідно до ступеня вини кожного, але з дотриманням вищенаведених вимог. Зі змісту ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 вересня 2014 року у справі № 308/8387/14-к вбачається, що [PERSON] вчиняла протиправні дії без відома та згоди [PERSON] та [PERSON], інших судових рішень про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] та [PERSON] за певні дії при отриманні кредиту позивачем суду не надано, отже, у діях [PERSON] та [PERSON] з приводу отримання кредиту відсутній спільний злочинний намір з діянням, що вчиняла [PERSON], з огляду на що суд не в змозі застосувати положення ст. 1190 ЦК України щодо солідарного стягнення збитків з [PERSON] та [PERSON] Згідно з приписами ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог, а тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 692,49 грн. пропорційно розміру задоволених вимог,оскільки позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі наведеного,

Outcome: partial