Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, яким просив суд позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], та малолітнього сина - [PERSON], [INFO], а також стягнути з нього (відповідача) в користь [PERSON] аліменти на утримання її підопічних дітей - [PERSON] та [PERSON] - у частині від його заробітку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня представлення даного позову до суду. Заявлені вимоги мотивував тим, що службою в справах дітей з 24.02.2011 року було взято на первинний облік вищевказаних дітей, надано їм статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та призначено опікуном їхню бабцю (по материній лінії) [PERSON] Вказував, що матір дітей - [PERSON] померла, а батько (відповідач у справі) ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, так як батько жодного разу не виявив зацікавленості до життя та виховання своїх синів, не піклувався про їх здоров'я, фізичний та моральний розвиток, не забезпечував їх належними умовами проживання, відповідним харчуванням, одягом та взуттям. Представником позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримано в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, а саме - не заперечив щодо позбавлення його батьківських прав відносно його синів, однак був не згідним щодо стягнення з нього аліментів. Третя особа у справі - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Представники третіх осіб - Крисовицької та Пнікутської сільських рад в судовому засідання проти задоволення позову не заперечили. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.ст.12, 15 вказаного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні. Пріоритет інтересів дитини над інтересами батьків закріплений також в Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (ратифіковано Україною 27.02.1991 року), відповідно до якої в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 150 СК України встановлені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п.16 цієї ж Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен зокрема, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка являлась матір'ю неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Батьком вказаних дітей, як вбачається з свідоцтва про їх народження, записаний відповідач [PERSON], якого вироком Мостиського районного суду Львівської області від 03.06.2011 року засуджено до позбавлення волі. Так, згідно наказу служби в справах дітей Мостиської РДА Львівської області № 02-18/8 від 24.02.2011 року, зокрема [PERSON] та [PERSON], було взято на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування. Розпорядженням голови Мостиської РДА № 128 від 04.03.2011 року даним дітям надано статус дітей позбавлених батьківського піклування, а розпорядженням № 211 від 13.04.2011 року - над ними встановлено опіку та призначено опікуном бабцю (по материній лінії) [PERSON]. Відтак, діти стали проживати по місцю проживання свого опікуна в с. Пнікут Мостиського району Львівської області. Як встановлено судом, ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.04.2016 року відповідача [PERSON] було звільнено умовно-достроково та наданий час він проживає по місцю реєстрації в [ADDRESS] Після свого звільнення він жодного разу не звертався в службу в справах дітей щодо повернення йому дітей. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, так як жодним чином не спілкується з власними синами, не надає їм жодної матеріальної допомоги, не піклується про їхній фізичний та духовний розвиток, їхнє виховання, підготовку до самостійного життя (не забезпечує необхідним харчуванням, медичним оглядом, не створює умов для отримання дітьми освіти тощо). Крім того, як вбачається з висновку № 02-29/1487 від 22.06.2016 року, діти не бажають проживати з батьком та просять позбавити батька батьківських прав відносно них. Вказані обставини підтверджуються поясненнями учасників судового розгляду, а також наявними у справі письмовими доказами: копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 26.04.1999 року та серії [NUMBER] від 11.05.2006 року; копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.02.2011 року; витягом з протоколу № 6 від 06.06.2016 року; висновками Мостиської РДА № 02-29/1487 та 02-29/1488 від 22.06.2016 року; копіями актів обстеження житлово-побутових умов; копією акту відвідування сім'ї, а також іншими матеріалами справи. Оскільки в судовому засіданні доведено, що відповідач у справі ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню власних дітей, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.164 СК України є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], та малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Також суд звертає увагу відповідача на положення ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України, де вбачається, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відтак, суд вважає, що факт позбавлення відповідача його батьківських прав не позбавляє такого обов'язку утримувати власних дітей, а тому дійшов висновку стягнути з відповідача у користь опікуна [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі по 450 грн. на кожну дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Виходячи з вимог ст.367 ЦПК України, слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного, ст.ст.4, 10, 11, 60, 130, 174, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

Outcome: approved