Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» - Кравчик Ігор Павлович, який діє на підставі довіреності № 02/01-21 від 02 січня 2021 року, звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором № 001-20012-030513 від 03 травня 2013 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та [PERSON] , у розмірі 17745 гривень 25 копійок та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] звернулась до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» з заявою на отримання кредиту. Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» розглянувши заяву відповідача та надані до неї документи, прийняв позитивне рішення про надання кредиту. 03 травня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та відповідачем був укладено кредитний договір №001-20012-030513, відповідно до умов кредитного договору Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» надало відповідачу кредит на принципах поворотності, платності, строковості у сумі 11288 гривень 09 копійок, з кінцевим строком погашення до 02 травня 2017 року. 27 квітня 2018 між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» було укладено договір факторингу № 409/К, відповідно до умов якого Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» відступив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» своє право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № 001-20012-030513 від 03 травня 2013, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та [PERSON] . Відповідач не виконував взяті на себе за кредитним договором зобов`язання через що, станом на 14 травня 2021 року, у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 17745 гривень 25 копійок, яка складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту - 9058 гривень 01 копійка, прострочених відсотків за користування кредитом 6110 гривень 10 копійок, 3 % річних - 804 гривні 80 копійок та інфляційних втрат - 1772 гривні 34 копійки. Оскільки позичальником [PERSON] так і не були повернені кошти за кредитним договором, представник позивача змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення зазначених коштів у судовому порядку. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі судом не вживалось. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» у судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до позовної заяви представник позивача вказує, що підтримує позовні вимоги в цілому, зазначає, що розгляд справи може відбутися без участі представника товариства за наявності наданих доказів по справі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечують. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання, що було призначено на 05 липня 2021 року не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач через канцелярію суду надала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 3692/21 - вх., відповідно до якої вказала, що визнає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, розгляд справи просить провести за її відсутності. Положеннями частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як вбачається з матеріалів справи, 03 травня 2013 року [PERSON] звернулася до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим уклала з банком кредитний договір № 001-20012-030513 шляхом підписання відповідної заяви. Предметом вказаного договору було надання позичальнику грошових коштів у розмірі 11288 гривень 09 копійок на покупку товару (НР g6-2292) строком на 48 місяців зі сплатою процентної ставки за перші 12 місяців на рівні 0,01 % річних, починаючи з 13-го місяці користування кредитом процентна ставка встановлюється на рівні 48,00 % річних; розмір комісії за надання кредити - 9,90 % від суми кредиту (пункти 2.1, 2.3, 2.4 та 2.6 Кредитного договору). При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачем фактів підписання вказаного вище кредитного договору про отримання банківських послуг. Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» надало відповідачу кредит на принципах поворотності, платності, строковості у сумі 11288 гривень 09 копійок, з кінцевим строком погашення до 02 травня 2017 року. Крім мотивів, викладених вище, суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 квітня 2018 року по справі № 357/12292/16-ц, в якій зазначено, що неоспорювання кредитного договору, часткове його виконання відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України свідчить про правомірність цього правочину. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття умов цього договору. Відповідно до пункту 4 частини 5 укладеного договору, [PERSON] зобов`язалась погашати кредитну заборгованість щомісячно не пізніше 3 числа кожного місяця, шляхом зарахування суми грошових коштів у сумі 366 гривень 00 копійок відповідно до графіку платежів, наведеному у додатку 1 до цієї пропозиції, який є невід`ємною частиною пропозиції. Сторони узгодили, що у разі пропущення строків сплати платежів, банк має право наступного календарного дня нарахувати та стягнути штрафні санкції в розмірі 10 % суми невиконаного зобов`язання, але не менше або не більше 150 гривень 00 копійок (пункту 5 частина 5 договору). Судом встановлено, що банк виконав усі взяті на себе зобов`язання, надавши відповідачу кредит у розмірі 11288 гривень 09 копійок на купівлю комп`ютерної техніки. Проте, позичальником [PERSON] були порушені зобов`язання, встановлені умовами кредитного договору, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, що вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором. Таким чином, умови кредитного договору щодо дати кінцевого розрахунку по погашенню кредиту, процентів відповідачем порушені. Відомостей про погашення відповідачем заборгованості останньою суду не надано, розрахунок заборгованості не спростовано. 27 квітня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 409/К, відповідно до умов якого Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» своє право вимоги заборгованості за кредитними Договорами. Із наявного в матеріалах справи витягу з Реєстру передачі прав вимоги до Договору факторингу № 409/К від 27 квітня 2018 року вбачається, що позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», набув право вимоги до відповідача - [PERSON] за кредитним договором № 001-20012-030513 від 03 травня 2013 на загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 15168 гривень 11 копійок, яка складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту у розмірі 9058 гривень 01 копійка, прострочених відсотків за користування кредитом - 6110 гривень 10 копійок. Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем не заперечувався та у встановленому законом порядку не спростовано. З цього приводу слід зазначити, що частинами 1 та 2 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відтак, із матеріалів справи вбачається, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 001-20012-030513 від 03 травня 2013 року. Отже, судом встановлено, що банк виконав умови кредитного договору у повному обсязі, а відповідач допустила невиконання умов договору та взятих на себе зобов`язань в частині повернення споживчого кредиту та сплати відсотків у встановлені договором порядку та строки. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини. Так, відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладений між сторонами по справі кредитний договір, за своєю правовою природою, є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язав (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Із матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання кредитного договору від 03 травня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. У свою чергу, відповідач не надала суду доказів щодо звернення до банку з письмовою заявою про його припинення/розірвання. Приписи частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлюють обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплатити проценти, належні йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України. Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. При цьому, згідно вимог статтей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України у встановлений строк. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені положеннями статті 611 Цивільного кодексу України. Так, згідно вищевказаної норми права, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України). Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що відповідачем [PERSON] були порушені умови укладеного договору щодо своєчасного повернення суми споживчого кредиту та сплати відсотків за користування ним, внаслідок чого утворився борг перед Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» в сумі 15168 гривень 11 копійок до моменту відступлення права вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», яке мало місце 27 квітня 2018 року. Крім того, у позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» ставить питання про стягнення з відповідача [PERSON] 3 % річних та інфляційних втрат. Вирішуючи дане питання, суд виходить із того, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, наразі наявні всі правові підстави для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» також і в частині стягнення 3% річних у сумі 804 гривні 80 копійок та інфляційних втрат у сумі 1772 гривні 34 копійки. У відповідності до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази з власної ініціативи, крім передбачених Цивільним процесуальним кодексом України випадків. Відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву та не надала доказів помилковості чи неправильності наданого позивачем розрахунку, у зв`язку із чим суд вважає його достовірним. Також слід відмітити, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Основного закону України. У частині 4 статті 42 Конституції України визначено, що держава захищає права споживачів. Згідно з частиною 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 Цивільного кодексу України, у пункті 3 частини 1 якої передбачено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1 та 3 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконувала зобов`язання, передбачені укладеним в установленому законом порядку договором, такі дії відповідача є неправомірними, а тому суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує заяву відповідача про повне визнання нею позовних вимог. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 2270 гривні 00 копійок, що підтверджено платіжним дорученням № 112 від 14 травня 2021 року, виданим Акціонерним товариством «ОТП Банк». Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Разом із тим, частиною 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України та частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Беручи до уваги вищенаведене, а також те, що [PERSON] до розгляду справи по суті звернулася до суду з заявою про визнання позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» у повному обсязі, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету частина сплаченої суми судового збору у розмірі 1135 гривень, що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову (2270 гривень 00 копійок х 0,5 = 1135 гривень 00 копійок). Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1135 гривень 00 копійок відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved