Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - адвокат Пацула В. О. звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Микулинецької селищної ради Тернопільського району, третя особа без самостійних вимог: приватного нотаріуса Теребовлянського районного нотаріального округу Тернопільськоїобласті Гордєєва Людмила Іванівна про визнання свідоцтва про право власності частково недійсним та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, в якій просить визнати недійсним свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 25.01.1990 року, видане на підставі рішення виконкому Микулинецької районної Ради народних депутатів № 13 від 31.01.1989 року «Про заміну голови колгоспного двору» на ім`я [PERSON] , в частині віднесення його до суспільної групи «колгоспний двір». Крім того просить визнати за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] право власності на цілий жилий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , в порядку спадкування по заповіту після смерті баби [PERSON] , посилаючись на мотиви, викладені в позовній заяві. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Пацула В.О. в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача Микулиецької селищної ради в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про слухання справи без представника Микулинецької селищної ради, позов визнав та не заперечив проти його задоволення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак подали заяву про слухання справи без їх участі, позовні вимоги визнають повністю та не заперечують проти їх задоволення. Приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Гордєєва Л.І. в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, але не повідомила суд про причини своєї неявки. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивачка [PERSON] , є спадкоємцем за заповітом після бабусі - [PERSON] , померлої [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 12 лютого 2013 року). 23 січня 2013 року [PERSON] було зроблено особисте розпорядження на випадок своєї смерті, згідно якого вона усе майно, яке за законом належатиме їй на день смерті з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося і все те, на що вона матиме право за законом заповіла своїй внучці - [PERSON] . Заповіт посвідчений виконкомом Микулинецької селищної ради Теребовлянського району 23 січня 2013 року, реєстраційний № 10. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. 02 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Теребовлянського районного нотаріального округу Гордєєвої Л.І. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Гордєєвої Л.І. від 02.02.2021 року за № 69/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. З постанови вбачається, що згідно п. 3 ст. 1268 ЦК України внучка померлої [PERSON] прийняла спадщину, так як постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкоємці, які мають право на обов`язкову частку згідно ст. 1241 ЦК України - відсутні. Чоловік померлої [PERSON] помер у 1984 році. При встановленні належності майна, що підлягає успадкуванню, нотаріусом було встановлено, що свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок було видане виконкомом Теребовлянської районної ради 25 січня 1990 року на голову двору [PERSON] та 5 членів колгоспного двору. Оскільки, відповідно до підпункту 4.15 п.4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, тому нотаріусом у зв`язку з не визначенням частки майна, що підлягає успадкуванню після смерті [PERSON] на належний померлій житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено. Свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 25.01.1990 року було видане на підставі рішення виконкому Микулинецької районної Ради народних депутатів №13 від 31.01.1989 року «Про заміну голови колгоспного двору». Згідно вказаного рішення, виконком Микулинецької селищної Ради народних депутатів, розглянувши заяву [PERSON] та інших членів колгоспного двору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про зміну голови колгоспного двору в зв`язку із смертю [PERSON] , бувшого голови колгоспного двору, встановив факт належності та визнав право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] за колгоспним двором, що складається з п`яти членів. Окрім того, згідно записів погосподарської книги № 2 Микулинецької селищної ради за 1986 - 1988 роки домогосподарство у [ADDRESS] (теперішня [ADDRESS] , згідно Архівного витягу з рішення 9-ї сесії 21 скликання Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 02.04.1992 року «Про територіальний устрій селищної ради») належало до суспільної групи господарств - колгоспні двори. Головою двору була [PERSON] . Членами двору зазначені: [PERSON] (померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.10.2013 року), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Станом на день видачі свідоцтва на право власності на житловий будинок (25.01.1990 року), інформація про приналежність вказаного вище домогосподарства до суспільної групи господарств - колгоспні двори та зареєстрованих за даною адресою в Микулинецькій селищній раді відсутня, оскільки, як вбачається із Виписки з погосподарських книг за 1986-2021 роки, погосподарські книги за період з 1989 по 1995 роки в Микулинецькій селищній раді відсутні. Згідно записів погосподарської книги №5 Микулинецької селищної ради за 1996 - 2000 роки, суспільна група домогосподарства у [ADDRESS] , значилася як колгоспний двір, головою якого була [PERSON] . Отже, станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність» головою колгоспного двору була [PERSON] . Однак, зарахування жилого будинку з належними до нього будівлями та спорудами [ADDRESS] , до категорії колгоспних дворів є помилковим, оскільки голова двору [PERSON] з 1963 року і до виходу на пенсію працювала завідуючою бібліотекою села Конопківка, (Архівна довідка № М-157 від 26.04.2021 року, видана директором комунальної архівної установи «Трудовий архів»), в колгоспі не працювала і не була його членом (довідка № 44 від 11.03.2021 року, видана директором комунальної архівної установи «Трудовий архів»), а тому зважаючи на рід занять голови двору, спірне домогосподарство помилково віднесено до суспільної групи господарств - колгоспний двір. У Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 346/4483/16-ц зазначено: «Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Згідно зі змістом Вказівок №112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади». Отже, виходячи зі змісту Вказівок № 5-24/26 від 12 травня 1985 року, Вказівок № 69 від 25 травня 1990 року, та враховуючи, що голова двору [PERSON] не була членом колгоспу і не працювала у колгоспі а протягом всього життя працювала завідуючою бібліотекою, а тому домогосподарство, що знаходиться у [ADDRESS] не могло і не може бути віднесеним до суспільної групи господарств «колгоспний двір». Як передбачено частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, у тому числі шляхом визнання права. Право власності гарантоване статтею 41 Конституції України і не може бути визнане дійсним чи не дійсним, оскільки як суб`єктивне право є можливістю здійснювати або не здійснювати будь-які дії, що прямо не заборонені законом, у даному випадку - володіти, користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 182 ЦК України, передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Враховуючи вище наведене, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити, визнавши недійсним свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 25.01.1990 року, видане на підставі рішення виконкому Микулинецької районної Ради народних депутатів № 13 від 31.01.1989 року «Про заміну голови колгоспного двору» на ім`я [PERSON] , в частині віднесення його до суспільної групи «колгоспний двір», визнавши за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] ).

Outcome: approved