Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого зазначила, що [PERSON] замовила у відповідача - [PERSON] , яка шляхом соціальної мережі «Instagram» зі своєї сторінки « [INFO] » здійснює продаж взуття, одягу та інших речей, замовила дві пари туфлі «Крістіан Лубутен», загальна вартість покупки яких склала 21615 грн. 19.08.2018 року отримавши від відповідача вказане замовлення та оглянувши детально взуття, позивачем було виявлено, що туфлі від нібито оригінального виробника Крістіан Лубутен мають суттєві недоліки, а саме нерівні краї, місцями затерта фарба, що свідчило про їх не якість. Крім того, були відсутні ярлики, інструкція по догляду, сертифікати якості, та інше, а зазначений на взутті розмір не відповідав розмірній таблиці, тобто були явні ознаки підробки, хоча відповідач запевняла що продаж товару здійснюється від оригінального виробника. Позивач вернулася до відповідача з проханням та вимогою розірвати договір, замінити товар на товар належної якості або повернути гроші, однак на її звернення відповідач повідомила що проданий нею товар обміну та поверненню не підлягає, та категорично відмовилась повернути кошти чи надати товар належної якості. Так, станом на день звернення з даним позовом до суду відповідачем не вчинено жодних дій щодо відшкодування вказаної шкоди, що на думку позивача, є порушенням з боку відповідача Закону України «Про захист прав споживачів». Тому позивач просить суд розірвати вказаний договір купівлі-продажу взуття в кількості двох пар, укладений між позивачем та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь кошти в розмірі 21615 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою судді від 26.06.2020 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 21.10.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважала позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими посилаючись на те, що відповідач ніколи не займалася торгівельною діяльністю, або будь-яким іншим видом діяльності, пов`язаним з продажом взуття чи одягу, про що свідчить долучений до відзиву Витяг з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, відповідно до якого з 06.06.2017 по 31.07.2018 року остання була зареєстрована в якості фізичної особи підприємця, видом діяльності якої був - ресторанний бізнес. Також вказала, що відповідач дійсно має сторінку в соціальній мережі «Instagram», проте жодної торгівельної діяльності на вказаній сторінці не здійснює та будь-яких замовлень від позивачки не приймала, а лише допомогла їй замовити туфлі, за кошти які позивачем переведено на її картку. Крім того, зазначила, що з копій квитанцій долучених позивачем вбачається, що в графі «призначення платежу» не зазначено будь-якої інформації про оплату послуг відповідача чи товару, що свідчить про відсутність належних та допустимих доказів укладання договору купівлі продажу про який говорить позивач. Щодо посилання позивача на те, що вказаний нею товар є неякісним також не заслуговує на увагу оскільки будь-яких доказів на підтвердження вказаного нею не надано. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просила відмовити у їх задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши сторони, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до вимог ст. 6 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Частиною 1 ст.5 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Статтею 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Частиною 9 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Згідно з п. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер). Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст. 175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими вона обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». За правилам ст. 4 ч. 1 п. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 1166 ЦК України визначені підстави для відшкодування майнової шкоди, а саме: майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. На думку суду, у справі не встановлено обставин, з якими Закон пов`язує право споживача на моральну шкоди, як не встановлено і підстав для відшкодування матеріальної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь коштів у розмірі 21615 грн., позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язання щодо неналежного виконання умов договору купівлі-продажу, внаслідок чого позивач отримав дві пари туфлі неналежної якості, вартість яких становить 21615 грн., що на думку позивача, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed