Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши яку щодо відповідача по справі, зазначив, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31.10.2016 визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 26.03.2009 за № 401 в частині надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] та іншим громадянам, в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, в тому числі і державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,9900 га з кадастровим номером [NUMBER] [NUMBER], виданий [PERSON], витребувано на користь держави в особі державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,9900 га з кадастровим номером [NUMBER].Під час виконання вказаного вище судового рішення встановлено, що власником земельної ділянки площею 0,9900 га з кадастровим номером [NUMBER] є не [PERSON], а [PERSON] В зв'язку з цим, просить витребувати вказану земельну ділянку у [PERSON] на користь держави в особі КМУ. Відповідачем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) направлено відзив на позовну заяву, де вказано, що йому не належить на праві власності спірна земельна ділянка, жодних правочинів щодо неї ним не вчинялось, а від так він є не належним відповідачем по справі. 29.05.2018 прокуратурою Київської області подано уточнену позовну заяву, якою замінено відповідача та залучено до участі у справі відповідача [PERSON] РНОКПП [NUMBER]. Представником Кабінету міністрів України направлено пояснення до позовної заяви та вказано про підтримку позовних вимог та просять позов задовольнити. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги уточненого позову підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник Кабінету міністрів України в судове засідання не з'явився, направив до суду клопотання про розгляд справи без їх участі. Представник ДП «Київське лісове господарство» в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, викликався належним чином за зареєстрованим місцем проживання, заяв чи клопотань по суті справи не подавав. Третя особа в судове засідання не з'явився, викликався належним чином за зареєстрованим місцем проживання, заяв чи клопотань по суті справи не подавав. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення прокурора, представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, допитавши, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлені наступні обставини справи. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31.10.2016 у справі № 372/774/16-ц задоволено позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших про визнання недійсними розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння. Відповідно до даного рішення, судом визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 26.03.2009 за № 401 в частині надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] та іншим громадянам, в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області. Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, в тому числі і державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,9900 га з кадастровим номером [NUMBER] [NUMBER], виданий [PERSON]. Витребувано на користь держави в особі державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,9900 га з кадастровим номером [NUMBER]. Відповідно до ч.2 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищезазначеним судовим рішенням встановлено, що спірна земельна ділянка розташована в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району, відносилась до земель лісогосподарського призначення, передача якої у приватну власність заборонена законом, а тому оспорюване розпорядження щодо передачі ділянки у власність [PERSON] та видача йому державного акту суперечить вимогам закону. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що вказана земельна ділянка передана у приватну власність за рахунок земель лісового фонду на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 26.03.2009 за № 401 з порушенням вимог діючого законодавства. Визнаючи незаконним та скасовуючи розпорядження Обухівської районної державної адміністрації в межах заявлених позовних вимог суд також визнав недійсним і отриманий [PERSON] на його підставі державний акт, оскільки такі вимоги є похідними і направлені на відновлення порушених прав держави. Таким чином, судовим рішенням у справі № 372/774/16-ц, яке набрало законної сили 23.12.2016встановлено обставини, що не підлягають доказуванню у даній справі про те, що із земель лісового фонду розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 26.03.2009 за № 401 всупереч вимогам ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 20, 84, 116, 118, 122, 149 Земельного кодексу України, незаконно передано у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,9900 га в межах території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області. Під час виконання вказаного вище судового рішення встановлено, що власником земельної ділянки площею 0,9900 га з кадастровим номером [NUMBER] є не [PERSON], а [PERSON] Так, за інформацією Держгеокадастру від 13.03.2018 за № 10-10.0.222-3859/2-18 та долучених до неї копій аркушів журналу обліку заяв і надання послуг з проставленням на державному акті відмітки про реєстрацію права власності на земельну ділянку в Поземельній книзі встановлено, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] за договором купівлі-продажу від 30.06.2010 за № 1825 перейшло від [PERSON] до [PERSON] шляхом проставлення відмітки на державному акті [NUMBER] за реєстровим № 9511002100441141 від 30.08.2010. За інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку власником земельної ділянки площею 0,99 га з кадастровим номером [NUMBER] в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району є [PERSON]. Однак, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] за [PERSON] Таким чином, власником земельної ділянки площею 0,9900 га з кадастровим номером [NUMBER] є [PERSON], а не [PERSON]. Згідно ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За загальним правилом, визначеним у ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, і землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. А єдиний можливий такий випадок, передбачений ч. 2 ст. 56 даного Кодексу, за якою громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у приватну власність громадянам та юридичним особам законодавство не містить. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв'язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Окрім того, не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Статтею 396 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред'явлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388, 396 Цивільного кодексу України до [PERSON], а не про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно ст. 113 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, вирішення питань державного управління у сфері, зокрема, охорони навколишнього природного середовища та природокористування. До основних повноважень Кабінету Міністрів України, відповідно до ст. 116 Конституції України та ч. 2 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», належить забезпечення проведення державної політики у сфері охорони природи, екологічної безпеки та природокористування та здійснення в межах своїх повноважень державного управління у сфері охорони та раціонального використання землі, її надр, водних ресурсів, рослинного і тваринного світу, інших природних ресурсів. Згідно п. «а» ч. 1 ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. На цей час в силу положень ч. 8 ст. 122, ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України правом розпорядження оспорюваними земельними ділянками державної форми власності лісогосподарського призначення є виключно Кабінет Міністрів України. Таким чином, належним позивачем за даним позовом є Кабінет Міністрів України, який на сьогодні від імені держави є розпорядником спірних земельних ділянок. Право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є лише положення Цивільного кодексу України про набувальну давність (ст. 344 ЦК України) Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач набув право власності на земельну ділянку у особи право власності якої на неї було скасовано, а від так вказана земельна ділянка підлягає витребуванню у позивача на користь держави в особі КМУ. З урахуванням задоволення позову в повному обсязі, з відповідача підтягається стягненню судові витрати за подання позову в повному обсязі.

Outcome: approved