Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, третя особа [PERSON], посилаючись на наступне. 29 січня 2017 року о 13 год. 00 хв. на автодорозі Цукурино-Гірник, біля шахти № 105, [PERSON], керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Volkswagen Sharan», реєстраційний номер [NUMBER], не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, виїхав на зустрічну полосу руху, де скоїв зіткнення з транспортним засобом «Opel Astra», реєстраційний номер [NUMBER], в результаті чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження, чим порушив п. 12.1 Правил дорожнього руху. На дату скоєння цієї пригоди водій [PERSON] мав чинний договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вина відповідача у скоєнні вищезазначеної ДТП підтверджується постановою № 242/538/17 Селидівського міського суду Донецької області від 02.03.2017 року та матеріалами справи про адміністративне правопорушення. Враховуючи наявність Полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, власник пошкодженого автомобілю «Opel Astra» звернувся до позивача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. З метою визначення вартості відновлюваного ремонту вищевказаного пошкодженого автомобілю було складено ремонтну калькуляцію № 02422-15, згідно якої вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу склала 49554,97 грн. 06.03.2017 року власник пошкодженого автомобілю звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 16600,00 грн. 09.03.2017 року позивачем складено розрахунок суми страхового відшкодування і Страховий акт по справі Р0317/02422/15/2017/53 на суму 14600,00 грн. 16.03.2017 року позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в розмірі 14600,00 грн. Відповідачем не було повідомлено позивача у встановленому законом порядку про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 29 січня 2017 року, що є порушенням вимог Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вищевказане повідомлення надійшло від [PERSON] 03 лютого 2017 року. Крім того, відповідачем позивачу не надані будь-які документальні підтвердження того, що він не мав змоги виконати обовязок повідомити його про дорожньо-транспортну пригоду у визначені Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строки та встановленим законом способом. Добровільно відповідач відшкодувати позивачу кошти відмовляється, що стало підставою для звернення до суду. В судове засідання представник позивача не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Третя особа в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. При цьому суд враховує, що ЦПК України прямо встановлює можливість винесення судом заочного рішення в разі першої неявки належним чином повідомленого відповідача. Встановлення повторності неявки в даному випадку ЦПК України не вимагає та в обовязок суду не ставить. Норма частини 4 ст. 169 ЦПК України щодо повторної неявки відповідача є факультативною (необовязковою) по відношенню до ч. 1 ст. 232 ЦПК України, адже по-перше ч. 1 ст. 232 ЦПК України в даному випадку є спеціальною нормою права щодо правового інституту заочного розгляду справи, по-друге ч. 4 ст. 169 ЦПК України встановлює право (можливість), а не обовязок суду, щодо винесення заочного рішення в разі повторної неявки відповідача, по-третє ч. 4 ст. 169 ЦПК України не містить жодних відсилок до ч. 1 ст. 232 ЦПК України. Отже, закон надає можливість суду винести заочне рішення як в разі першої, так і в разі другої (повторної) неявки відповідача, повідомленого належним чином. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із копією Полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/5207707 від 10 грудня 2016 року, Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» та [PERSON] уклали договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме транспортного засобу Volkswagen Sharan», реєстраційний номер [NUMBER] з кінцевим терміном до 09 грудня 2017 року та страховою сумою шкоди, заподіяної майну, в розмірі 100000,00 грн. 29 січня 2017 року о 13 год. 00 хв. на автодорозі Цукурино-Гірник, біля шахти № 105, [PERSON], керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Volkswagen Sharan», реєстраційний номер [NUMBER], не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, виїхав на зустрічну полосу руху, де скоїв зіткнення з транспортним засобом «Opel Astra», реєстраційний номер [NUMBER], в результаті чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження, чим порушив п. 12.1 Правил дорожнього руху. Вина відповідача у скоєнні вищезазначеної ДТП підтверджується постановою № 242/538/17 Селидівського міського суду Донецької області від 02.03.2017 року. Відповідно до копії довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 3017031366545717, виданої 29 січня 2017 року Покровським відділом поліції ГУНП в Донецькій області, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення [PERSON] п. 12.1 Правил дорожнього руху. За фактом порушень, які призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, складено адміністративний протокол серія АП № 2506774 за статтею 124 КУпАП. З копії повідомлення [PERSON] на імя Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» від 30 січня 2017 року вбачається, що [PERSON] повідомив про скоєння 29 січня 2017 року дорожньо-транспортної пригоди за участю водія [PERSON]. З копії повідомлення [PERSON] на імя Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» від 03 лютого 2017 року вбачається, що [PERSON] повідомив про скоєння 29 січня 2017 року дорожньо-транспортної пригоди за його безпосередньою участю. Згідно із копією ремонтної калькуляції № 02422-15, вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу «Opel Astra», реєстраційний номер [NUMBER], склала 49554,97 грн. Відповідно до копії заяви про страхове відшкодування [PERSON] на імя Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» від 06 березня 2017 року, [PERSON] звернувся із заявою про страхове відшкодування за механічні ушкодження транспортного засобу автомобілю марки ««Opel Astra», реєстраційний номер [NUMBER], в розмірі 16600,00 грн. З копії Страхового акту № 5676р/15/17, складеного Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» від 09 березня 2017 року вбачається, що сума страхового відшкодування заподіяної шкоди транспортному засобу автомобілю марки ««Opel Astra», реєстраційний номер [NUMBER], склала 14600,00 грн., яка була сплачена [PERSON] на підставі платіжного доручення № 10249 від 16 березня 2017 року. Відповідно до копії досудової вимоги на суму 14600,00 грн. № 547 від 22 червня 2017 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндексгруп», яке діє в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», просило [PERSON] компенсувати в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 14600,00 грн. в строк до 25 липня 2017 року. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує, що відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обовязків учасників ДТП, у звязку з чим обовязок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обовязкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Аналогічної правової позиції послідовно дотримується Верховний Суд України в своїх постановах від 16 вересня 2015 року по справі № 6-284цс15, від 08 червня 2016 року по справі № 6-2989цс15, від 22 березня 2017 року по справі № 6-2011цс16. З метою додаткового обґрунтування вищевказаної позиції Верховного Суду України суд вважає за необхідне вказати, що підпункт «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сам по собі встановлює лише право на подачу регресного позову, в той час як питання про обґрунтованість такого позову та наявність підстав для його задоволення з огляду на вимоги справедливого та розумного судового розгляду (ст. 3 ЦК) має вирішуватися судом в кожному конкретному випадку окремо із урахуванням того, чи поніс страховик необґрунтовані затрати внаслідок несвоєчасного повідомлення страхувальником про факт ДТП. У спірних правовідносинах ПАТ «Страхова група «ТАС» дізналося про факт ДТП на наступний день після вчинення ДТП від особи, майну якої було завдано шкоди [PERSON], який 30 січня 2017 року надав письмове повідомлення про ДТП установленого зразка до ПАТ «Страхова група «ТАС». Тобто, сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не призвів та не міг призвести до будь-яких додаткових чи необґрунтованих витрат з боку позивача, адже позивач на наступний день після вчинення ДТП дізнався про ДТП та мав всі можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Крім того, повідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку відбулося 03 лютого 2017 року, тобто через 5 (пять) днів після ДТП. Порушення відповідачем строку, встановленого підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», лише на 2 (два) дні, на думку суду, також не призвело до будь-яких додаткових чи необґрунтованих витрат з боку позивача. Посилання позивача на правові позиції Верховного Суду України, які викладені в постановах від 12 лютого 2014 року по справі № 6-1цс14 та від 30 березня 2016 року по справі № 6-186цс16 є необґрунтованими. По-перше, в постанові по справі № 6-1цс14 Верховний суд зробив висновок з приводу неузгодженості нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування». Вказана неузгодженість проаналізована судом в цій справі та не є підставою для відмови у цьому позові. По-друге, в постанові по справі № 6-186цс16 Верховний суд зробив висновок з приводу того, що в разі, якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника. Разом з тим за наявності підтверджених документально поважних причин відсутності такого повідомлення підстав для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу немає. Отже, висновок по справі № 6-186цс16 стосується випадків, коли неповідомлення у встановлені строки страховика про настання страхової події спричинило необґрунтовані виплати з боку страховика. В такому випадку суду слід зясовувати наявність підтверджених документально поважних причин відсутності такого повідомлення. В спірних правовідносинах необґрунтовані виплати з боку страховика відсутні та взагалі не могли виникнути, адже страховик дізнався про страховий випадок на наступний день після ДТП, про що суд вже вказував вище. Таким чином, у задоволенні позову належить відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, то суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору.

Outcome: dismissed