Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Представник позивача, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві зазначив, що 05.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 058/0001Кс, на підставі якого банк надав останньому кредит в сумі 20 400 грн., зі сплатою 25,00 % річних. Свої зобов'язання відповідач за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 13.11.2014 року, утворилася заборгованість в розмірі 10 314 грн. 09 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 500 грн., заборгованості за відсотками за кредитом у розмірі 794 грн. 09 коп., та заборгованості з комісії за супровід кредитної справи у розмірі 1 020 грн., яку просив стягнути на користь позивача. В ході розгляду справи представник позивача збільшив позовні вимоги, та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість станом на 01.07.2015 року у розмірі 19 434 грн. 65 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 500 грн., заборгованості за відсотками за кредитом у розмірі 2 133 грн. 07 коп., заборгованості з комісії за супровід кредитної лінії у розмірі 2 448 грн., пені у розмірі 2 427 грн. 98 коп., 3 % річних у розмірі 151 грн. 60 коп., та інфляційних витрат у розмірі 3 774 грн.(а.с. 75-82) Представник позивача Сільванович С.В. в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з клопотанням розглянути справу у його відсутність, уточнені позовні вимоги підтримав та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, його представник [PERSON] до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність та надав письмові заперечення, в яких зазначив, що 12.07.2013 року між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» було укладено угоду № 1 суборенди нежитлового приміщення, строком до 11.06.2016 року. Починаючи з липня 2014 року банк зупинив виплату по орендній платі за приміщення, у зв'язку із чим, [PERSON] 10.12.2014 року звернувся до ліквідатора із заявою про визнання його кредитором та визначив суму заборгованості у розмірі 69 390 грн. 99 коп. Вважав, що позовна заява подана без урахування усіх обставин справи, та з урахуванням положень ст. 601 ЦК України про зарахування зустрічних однорідних вимог, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім цього,надав письмові заперечення, в яких зазначив, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року № 1669-VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями громадянам, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися за період з 14.04.2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводиться антитерористична операція. Також зазначив, що відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 Антитерористичним центром при службі безпеки України видано наказ від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення регіонів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», згідно якого визначено районом проведення антитерористичної операції Донецьку області з 07.04.2014 року без якихось виключень. У зв'язку із чим вважав, що нарахування пені, штрафних санкцій, або якихось додаткових нарахувань є протизаконним. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а також заяви представника позивача та представника відповідача, в якій вони просили розглянути справу у їх відсутність, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності не з'явившихся сторін відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 058/0001Кс, на підставі якого банк надав останньому кредит в сумі 20 400 грн., зі сплатою процентів у розмірі 25,00 % річних, та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1 % від первісної суми кредиту щомісяця (а.с.3-7). Відповідач умови повернення кредиту належним чином не виконував, у зв'язку із чим, станом на 01.07.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 19 434 грн. 65 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 500 грн., заборгованості за відсотками за кредитом у розмірі 2 133 грн. 07 коп., заборгованості з комісії за супровід кредитної лінії у розмірі 2 448 грн., пені у розмірі 2 427 грн. 98 коп., 3 % річних у розмірі 151 грн. 60 коп., та інфляційних витрат у розмірі 3 774 грн. (а.с.46-49). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч 1. ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, відповідно до ст. 1048 ЦК України, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимогам Цивільного Кодексу України. Ні підставі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно п. 5.1, 5.2 Кредитного договору, за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно умов цього договору зобов'язань позичальник сплачує банку неустойку, передбачену цим договором. За несвоєчасну сплату суми кредиту та/або відсотків та/або комісійної винагороди позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється у гривні, виходячи з офіційного курсу НБУ на день сплати від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення за кожен день прострочення. Посилання представника відповідача в своїх запереченнях на безпідставність позовних вимог у зв'язку із наявністю у позивача значно більшої заборгованості перед відповідачем, та з урахуванням положень ст. 601 ЦК України про зарахування зустрічних однорідних вимог, є недоречними, оскільки зазначені правовідносини є предметом окремого спору, та відповідачем не було з цього приводу заявлено зустрічних позовних вимог. Крім цього, відповідно до ч. 4-1 ст. 602 ЦК України, не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, встановлених законом. Крім цього, посилання відповідача на наказ першого заступника Голови СБУ - керівника Антитерористичного центру при СБУ В.Грицак № 33/6/а від 07.10.2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» є недоречним, оскільки згідно Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року встановлено, що перелік населених пунктів, в яких проводиться антитерористична операція затверджується саме Кабінетом міністрів України, а не іншим державним органом або посадовою особою цього органу. Крім того наказ № 33/6/а від 07.10.2014 року визначає райони проведення антитерористичної операції не на виконання Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а на виконання іншого Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто регулює правовідносини щодо соціального захисту ветеранів війни. Так, розпорядженням КМУ від 30.10.2014 року № 1053-р, на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 Прикінцевих та перехідних положень «Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Однак, дія цього розпорядження була зупинена розпорядженням КМУ від 05.11.2014 року № 1079-р № «Про зупинення дії розпорядження КМУ від 30.10.2014 року № 1053-р». Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2015 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року, по адміністративній справі ТОВ «ТАР АЛЬЯНС» до Кабінету Міністрів України про визнання не чинним розпорядження та зобов'язання вчинити дії, визнано не чинним розпорядження КМУ від 05.11.2014 року № 1079-р № «Про зупинення дії розпорядження КМУ від 30.10.2014 року № 1053-р», але у подальшому ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2015 року по справі за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України касаційна скарга Кабінету міністрів України вказана постанова та ухвала були скасовані та справу направлено на новий розгляд. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто на час ухвалення даного рішення не має підстав для звільнення відповідача від сплати на користь позивача пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання за вимогою кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов'язання поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором. 3 проценти річних є платою за користування чужими грошовими коштами, яка застосовується до особи, яка прострочила виконання грошового зобов'язання. Суд вважає за можливе застосувати до правовідносин, які склались, норми ст. 625 ЦК України, оскільки вони мають зобов'язальний характер, отже позовні вимог позивача про стягнення індексу інфляції та 3 % річних підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, та факт порушення відповідачем умов кредитного договору та взятих на себе зобов'язань, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з нього на користь позивача заборгованості, яка утворилась станом на 01.07.2015 року у розмірі 19 434 грн. 65 коп., та яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 500 грн., заборгованості за відсотками за кредитом у розмірі 2 133 грн. 07 коп., заборгованості з комісії за супровід кредитної лінії у розмірі 2 448 грн., пені у розмірі 2 427 грн. 98 коп., 3 % річних у розмірі 151 грн. 60 коп., та інфляційних витрат у розмірі 3 774 грн. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого постановлено рішення, звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави. На підставі ст. 19 Конституції України, Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ст.ст. 526, 602, 611, 625, 1046, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved