Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк») в грудні 2014 року заявив позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 16650,20 грн., що складається з відсотків нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період з 09.12.2009р. по 09.12.2014р. Представник позивача Тулба К.Г. надіслала заяву, за якою просила розглянути справу без участі представника позивача, на вимогах позову наполягала, проти винесення заочного рішення у справі не заперечувала. [PERSON] в суд не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Оскільки, у справі достатньо даних про права взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе постановити заочне рішення у справі. Судом встановлено таке. 15.02.2006р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір, укладено договір №DNH4KP71160411, відповідно до якого банк видав кредит в сумі 4561,70 грн., шляхом перерахування коштів торгівельній організації в рахунок оплати товару, а відповідач прийняв товар, та зобов'язався до 15.02.2008р. повернути кредит, відсотки нараховані на нього у розмірі 2,09 % на місяць, та комісію в порядку та на умовах, що визначені в Заяві відповідача про приєднання до Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», що розроблені банком, та безпосередньо цих Умов. З матеріалів справи вбачається, що позивачем виконані зобов'язання за договором, а відповідачем так і не здійснено жодного платежу на погашення кредиту, у зв'язку з чим за договором станом на 09.12.2014 року облікована заборгованість в сумі 90896,42 грн., що складається із заборгованості безпосередньо з кредиту, по відсоткам та пені. Мотивуючи вимоги позову позивач, як це вбачається зі змісту позовної заяви, фактично визнає, що ним пропущені строки позовної давності щодо заявлення вимоги про стягнення заборгованості за даним кредитним договором. Проте, позивач вважає, що така вимога може бути заявлена, щодо відсотків нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом в межах загального строку позовної давності. На думку позивача, строк дії договору не стосується зобов'язань з погашення вказаних нарахувань. Проте така позиція, суперечить договору та не заснована на законі. Суд вважає, що для позивача було очевидним ще до закінчення строку дії договору, що відповідач не бажає виконувати взяті на себе зобов'язання, а тому мови про продовження (лонгування) договору, чи частини його умов йти не могло. Отже, за обставин справи, строк на пред'явлення вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором мав би відраховуватись з дня закінчення строку дії договору відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України. Проте, п'ятирічний строк позовної давності, що оговорений в п.5.5. Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», позивачем пропущено, доказів, на поважність пропуску такого строку, а також доказів, що вказували б на зупинення або переривання строків давності, матеріали справи не містять. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в задоволенні позову. До того ж, кредит за спірним договором є споживчим, а тому на зобов'язання за договором розповсюджуються приписи Закону України «Про захист прав споживачів». З цього приводу, Пленум ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 31 постанови від 30.03.2012 року № 5 роз'яснив, що з урахуванням положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за підстав пропуску позивачем строків позовної давності. За такого рішення, витрати понесені позивачем при зверненні до суду, відповідно до ст.88 мають бути зараховані до відповідного бюджету держави. На підставі ст. 267 ЦК України,

Outcome: dismissed