Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (ПАТ «А-Банк») в грудні 2014 року заявив позов про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитним договором в сумі 25534,93 грн. Представник позивача Романчук Г.А. подав через канцелярію суду заяву, за якою просив розглянути справу без його участі, на вимогах позову наполягав, проти винесення заочного рішення у справі не заперечував. [PERSON] в суд не прибув, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Оскільки, у справі достатньо даних про права взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе постановити заочне рішення у справі. Судом встановлено таке. 23.09.2008р. між ПАТ «А-Банк» та [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до якого банк видав, а відповідач прийняла кредит у виді встановленого кредитного ліміту в сумі 3000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме на 12 місяців. Даний договір укладено на умовах приєднання і складається із Заяви відповідача та Умов і правил надання банківських послуг, що затверджені позивачем (далі Умови). Згідно з п. 6.5 Умов, позичальник взяв на себе зобов'язання погашати заборгованість по кредиту, процентам за користування кредитом, щодо перевитрати платіжного ліміту, та оплачувати комісію. Відповідно до п. 8.6 Умов, при порушення позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Проте, з огляду на довідку про заборгованість за договором, [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконував взагалі, у зв'язку з чим на 03.12.2014р. банком облікована заборгованість на загальну суму 25534,93 грн., що складається із заборгованості за кредитом, по відсоткам за користування кредитом, з комісії та штрафів. У випадку порушення позичальником зобов'язань по погашенню заборгованості, як це встановлено п. 6.6 договору, банк вправі вимагати повернення кредиту, сплати винагороди, комісії, відсотків за користування, виконання інших зобов'язань по кредиту. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача порушенні, а позов правильно обґрунтовано вимогами ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України. Разом з тим, суд вважає за необхідне застосувати до спору наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Так, ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До правовідносин, що виникають з кредитних зобов'язань застосовується загальний строк позовної давності в три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Строк дії договору закінчувався 23.09.2009 року. Оскільки, відповідач з часу отримання кредиту не вніс жодного платежу на його погашення, то суд вважає, що він фактично в односторонньому порядку розірвав договору, а тому мова про лонгування (продовження дії) договору не може йти. Отже, за обставин справи, строк позовної давності має відраховуватись з дня закінчення дії договору. За таких обставин, позивач за захистом порушеного права мав би звернутись не пізніше 23.09.2012 року, проте позовна заява надійшла до суду 19 грудня 2014 року, тобто з пропуском строків позовної давності. Доказів, на поважність пропуску такого строку, а також доказів, що вказували б на зупинення або переривання строків давності, матеріали справи не містять. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в задоволенні позову. До того ж, кредит за спірним договором є споживчим, а тому на зобов'язання за договором розповсюджуються приписи Закону України «Про захист прав споживачів». З цього приводу, Пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 31 постанови від 30.03.2012 року № 5 роз'яснив, що з урахуванням положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за підстав пропуску позивачем строків позовної давності. За такого рішення, витрати понесені позивачем при зверненні до суду, відповідно до ст.88 мають бути зараховані до відповідного бюджету держави. На підставі ст. 267 ЦК України,

Outcome: dismissed