Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк ПриватБанк (далі ПАТ КБ ПриватБанк) звернулося до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору б/н від 15 жовтня 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 10000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. В період дії кредитного договору відповідач не дотримувався його умов, внаслідок чого, станом на 30 липня 2014 року в нього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 9839 грн. 66 коп., з яких: 299 грн. 96 коп. - заборгованість за кредитом, 8594 грн. 95 коп. - заборгованість по процентами за користування кредитом, 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина), 444 грн. 75 коп. - штраф (процентна складова). Пунктом 9.12 умов та правил надання банківських послуг кредитного договору передбачено, що договір діє протягом дванадцяти місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем кредитних зобовязань, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 9839 грн. 66 коп., а також судові витрати з судового збору в розмірі 243,60 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні 21 травня 2015 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. В наступні судові засідання представник позивача [PERSON] не зявлялася, однак на підтвердження своїх вимог надала письмові пояснення. В яких посилалась на наступне. Відповідно до укладеного договору б/н від 15 жовтня 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 10000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно п. 5.3. Кредитного договору, [PERSON] має право проводити зміни Тарифів, а також інших умов обслуговування карткового рахунку, про що інформує клієнта шляхом надання виписки по картковому рахунку. При підключенні Держателя до системи INTERNET-banking (Приват24) надання виписок здійснюється через даний комплекс. При підключенні Клієнта до комплексу Mobile-banking [PERSON] надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень. Відповідно до п. 6.3. Договору в обовязки клієнта входить отримувати виписки про стан картрахунку і проведені операції по картрахунку. Відповідач мав можливість самостійно знайомитися з балансом свого карткового рахунку шляхом отримання інформації через Інтернет. Неотримання виписки або несвоєчасне отримання не звільняє Держателя від виконання своїх зобовязань за договором. Умови про порядок внесення змін до Тарифів по кредиту були закладені з самого початку, тобто відповідач перед підписанням кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами і в разі незгоди з запропонованими умовами відмовитися від укладення такої угоди. Крім того, відповідач після зміни тарифів, здійснював платежи, що підтверджує факт прийняття пропозиції. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, з наступних підстав. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором зазначено, що постійне сальдо простроченої заборгованості відповідача за кредитним договором враховується позивачем з 01 листопада 2009 року. Сума заборгованості відповідача за кредитом з 31 травня 2010 року є простроченою, оскільки відсотки на строкову заборгованість із вказаної дати позивачем відповідачу більше не нараховувалась. Останнє зменшення суми простроченої заборгованості в звязку із сплатою відповідачем боргу за кредитним договором зафіксоване 11 липня 2011 року. Оскільки позивач є фінансовою установою, про наявність прострочення строків слати боргу відповідачем позивач мав змогу довідатись в перший же день виникнення такого прострочення, оскільки облік простроченої заборгованості відповідача за кредитним договором є компетенцією позивача. Відповідач посилається на те, що за розрахунком боргу позивача, враховуючи загальний строк позовної давності в три роки, остання дата можливого звернення позивача до суду про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором становить 11 липня 2014 року. Однак як вбачається з матеріалів справи позовна заява подана лише 21 жовтня 2014 року. На підставі викладеного відповідач просить застосувати суд позовну давність, що є підставою для відмови позивачу у позові. Крім того відповідач посилається на те, що позивачем при розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором неправомірно була застосована підвищена процентна ставка. Відповідно до заяви відповідача від 15 жовтня 2007 року щодо умов кредиту, процентна ставка за кредитом, погоджена із відповідачем становить 2% в місяць або 24% річних. Однак позивачем без окремого повідомлення відповідача з 11 червня 2008 року встановлено підвищену процентну ставку за кредитом в розмірі 26,4% річних, що нараховувалась на поточну заборгованість за кредитом. Також позивачем без окремого повідомлення відповідача з 01 листопада 2009 року були нараховані проценти на прострочену заборгованість із розрахунку 52,8% річних. Відповідач посилається на те, що не отримував жодного офіційного повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки за кредитом та не надав свою особисту згоду на підвищення відсоткової ставки. Також відповідач посилається на те, що позивачем при предявлені позову порушено норми ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того в розрахунку позивача не враховано деяких сум, сплачених відповідачем на виконання кредитного договору. В звязку з чим відповідач вважає позовні вимоги позивача незаконними, необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 10000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором банк виконав вчасно та в повному обсязі. [PERSON] взяті на себе зобовязання не виконав, а тому станом на 30 липня 2014 року в нього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 9839 грн. 66 коп., з яких: 299 грн. 96 коп. - заборгованість за кредитом, 8594 грн. 95 коп. - заборгованість за процентами, 944 грн. 75 коп. заборгованість по судовим штрафам. В обґрунтування розміру заборгованості за кредитним договором позивач надав відповідний розрахунок. Згідно ст.ст.526, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; за кредитним договором позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. За частиною 1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. За ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 3.1. умов та правил надання банківських послуг кредитного договору передбачено, що для надання послуг [PERSON] відкриває Клієнту Карткові рахунки, видає клієнту Картки, їх вид та строк дії визначений в Заяві та в Памятці клієнта, підписанням якого Клієнт і [PERSON] заключають Договір про надання банківських послуг. Датою заключення Договору є дата відкриття рахунку, вказана в розділі «Відмітки Банку» Заява. Відповідно до заяви [PERSON] йому видано платіжну карту №0306101000027594304 типу Visa Gold основна, вид карти: особиста, валюта: гривня, строк дії: 2 роки /а.с. 9/. Відповідно до цієї ж заяви [PERSON] отримав платіжну карту та ПІН-код 23 жовтня 2007 року строком на 2 роки, тобто до 2009 року. З розрахунку заборгованості наданого позивачем, вбачається, що останній платіж здійснений відповідачем був 11 липня 2011 року /а.с. 7-8/. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За положеннями розділу ІІ пункту 3. умов та правил надання банківських послуг кредитного договору зазначено, що по закінченню строку дії відповідна Карта подовжується Банком на новий (шляхом надання Клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява Держателя про закриття карткового рахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картковому рахунку для сплати послуг виконання розрахункових операцій по картковому рахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) та при дотриманні інших умов продовження, передбачених Договором. Відповідно до ч.1\~ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. В постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі №6-103 цс 14 зазначено, що відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4. Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі останнім днем місяця, указаного на картці. Відповідно до Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, висловлена правова позиція, яка полягає в тому, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі, зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до положеннь ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд запропонував Банку надати докази на підтвердження того, що строк позовної давності не сплинув /а.с. 94-95/. Позивачем не надано суду доказів, що відповідач після закінчення строку дії платіжної картки тобто в 2009 році відповідно до п. 3.1.3. Правил користування платіжною карткою отримав грошові кошти і нову платіжну карту. Сплив строку позовної давності мав місце 12 липня 2014 року (з урахуванням сплати останнього платежу). До суду [PERSON] звернувся у жовтні 2014 року. Відповідачем подано заяву про застосування позовної давності /а.с. 86-87/. Нову картку [PERSON] після закінчення строку дії попередньої не отримував. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із спливом строків давності звернення до суду. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати суд покладає на позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed