Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах держави, який згодом уточнив (т. 3 а.с. 23-32), на обґрунтування якого зазначив, що розпорядженням голови [PERSON] районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для подальшої передачі у власність для ведення особистого господарства на території Петро-Михайлівської сільської ради. Цим же розпорядженням земельну ділянку з кадастровим номером 2321586800:02:003:0057 площею 1,1000 га передано у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] 26 червня 2011 року отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 471132, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 232150001000404. Прокурорською перевіркою встановлено, що вказане рішення прийнято всупереч вимогам чинного законодавства, оскільки земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON], розташована у водоохоронній зоні затоки річки Дніпро та знаходиться у 100-метровій смузі від урізу води, що підтверджується листами Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області № 4529 від 15 січня 2013 року, № 356/1 від 05 березня 2013 року, поданням Запорізького міжрайонного екологічного прокурора № 60343вих-13 від 25 лютого 2013 року, внесеним голові Запорізької обласної державної адміністрації, та відповіддю на нього, проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] Прокурор посилається на ст.ст. 83, 84 Земельного кодексу України, відповідно до яких, землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність та на ст. 59 Земельного кодексу України, якою передбачені випадки передачі земель водного фонду до приватної власності. Враховуючи, що спірна земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі річки Дніпро, тобто відноситься до земель водного фонду, її передача [PERSON] здійснена всупереч вимогам ст. 83 Земельного кодексу України, це є підставою для визнання розпорядження голови [PERSON] райдержадміністрації недійсним. Також прокурор зазначає, що [PERSON], після отримання нею державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, відчужила її [PERSON] на підставі договору дарування № 1244 від 05 липня 2011 року. [PERSON], в свою чергу, спірна земельна ділянка була відчужена [PERSON] за договором купівлі-продажу від 29 серпня 2013 року. Таким чином, на даний час земельна ділянка перебуває у володінні [PERSON] У звязку з чим, посилаючись на ст. 330, п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, а також розяснення п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зважаючи, що земельна ділянка, яка була передана у власність [PERSON] на підставі розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року, вибула з володіння держави, як власника, незаконно та поза її волею, внаслідок прийняття державним органом незаконного рішення, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України спірна земельна ділянка за кадастровим номером 2321586800:02:003:0057 площею 1,1 га підлягає витребуванню у власника [PERSON] до власності держави. У судовому засіданні прокурор Соколов М.О. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації у судове засідання не зявився, відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (т. 3 а.с. 14, 45, 55, 62, 98, 105, 129), про причини неявки свого представника не повідомив, будь-яких клопотань на адресу суду не надав. У звязку з чим причина неявки визнана судом неповажною. Відповідач [PERSON]В у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (т. 3 а.с. 9, 17, 44, 60, 82, 97, 117), про причини своєї неявки не повідомив, будь-яких клопотань на адресу суду не надав. У звязку з чим причина неявки визнана судом неповажною. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки відповідача, повідомленого про дату судового засідання, тобто незалежно від поважності причин його неявки, навіть якщо вони є поважними, суд на підставі наявних у справі доказів вирішує справу. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів [PERSON] районної державної адміністрації та [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, зазначаючи, що [PERSON] реалізувала своє субєктивне право власника, подавши всі необхідні документи для приватизації земельної ділянки, а орган державної влади - [PERSON] районна державна адміністрація, діючи в межах своїх повноважень, дотримуючись вимог ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України, прийняла законне рішення про передачу їй земельної ділянки у власність. Також вважає, що прокурор не надав суду допустимих доказів, які б підтверджували відведення в межах розташування спірної земельної ділянки прибережної захисної смуги та виготовлення відповідних проектів прибережних захисних смуг, а тому і не підтверджено порушення законних прав та охоронюваних законом інтересів держави. Крім того, не доведено прокурором і вчинення порушень з боку [PERSON] при отриманні спірної земельної ділянки у власність, як того вимагає Європейський Суд з прав людини, зокрема, у рішенні «Стретч проти Сполученого Королівства». Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, зазначили, що прокурор, як на підставу витребування у власність держави спірної земельної ділянки, посилається на ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, однак не надав суду доказів, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, оскільки реалізація права власності державою в особі [PERSON] районної державної адміністрації відбулась через розпорядження № 31 від 17 січня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON]В.», яким [PERSON] було передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером 2321586800:02:003:0057 площею 1,1 га, отже, воля власника і була спрямована на передачу земельної ділянки. Виходячи з цього, підстави для витребування майна, передбачені ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, відсутні. Крім того, на думку представника відповідача, прокурором не надано належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду та знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги водного обєкту і тому не може передаватися у приватну власність громадян. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 118 Земельного кодексу України (станом на дату прийняття оскаржуваного розпорядження, а саме 17 січня 2011 року) визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної державної адміністрації за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України, приватизація земельної ділянки включає такі етапи: 1. Районна державна адміністрація розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. 2. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). 3. Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. 4. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обовязковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи. 5. Районна державна адміністрація у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обовязкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі розпорядження № 1137 від 14 вересня 2010 року (т. 1 а.с. 36, т. 1 а.с. 120) за результатами розгляду заяви [PERSON] (т. 1 а.с. 37, т. 1 а.с. 121) [PERSON] районною державною адміністрацією надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки для подальшої передачі у власність площею 1,10 га пасовищ, із земель запасу Петро-Михайлівської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства. На виконання цього розпорядження [PERSON] уклала відповідний договір з ЗАТ «Земля плюс», на підставі якого вказаною землевпорядною організацією виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 1,1000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області (т. 1 а.с. 30-68, т. 1 а.с. 113-156). Вказаний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджено із Запорізьким регіональним управлінням водних ресурсів (т. 1 а.с. 38, т. 1 а.с. 43, т. 1 а.с. 123, т. 1 а.с. 128), яким погоджено вибір місця розташування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, проект землеустрою погоджений у повному обсязі без заперечень, а також з відділом Держкомзему у [PERSON] районі Запорізької області (т. 1 а.с. 54, т. 1 а.с. 141), Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області (т. 1 а.с. 47-48, т. 1 а.с. 134-135), Головним державним санітарним лікарем Запорізької області (т. 1 а.с. 49-51, т. 1 а.с. 136-138), управлінням культури і туризму Запорізької обласної державної адміністрації (т. 1 а.с. 52, т. 1 а.с. 139), відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури [PERSON] райдержадміністрації (т. 1 а.с. 53, т. 1 а.с. 140). Розпорядженням голови [PERSON] районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року (т. 1 а.с. 10, т. 1 а.с. 114, т. 3 а.с. 90) [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для подальшої передачі у власність, для ведення особистого господарства на території Петро-Михайлівської сільської ради. Цим же розпорядженням земельну ділянку площею 1,1000 га передано у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. Перед підписанням проект розпорядження був погоджений відповідальними особами (т. 3 а.с. 91-93). На підставі вказаного розпорядження 16 лютого 2011 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 471132 (т. 1 а.с. 11-12), яким посвідчено, що земельна ділянка загальною площею 1,1000 га, кадастровий номер 2321586800:02:003:0057, яка розташована на території Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області за межами населеного пункту, має цільове призначення ведення особистого селянського господарства. Вищевказане розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року було прийнято після проходження віх етапів, визначених у ст. 118 Земельного кодексу України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилаючись на ст. 59-61, 83, 84 Земельного кодексу України, ст. 88-89 Водного кодексу України, прокурор зазначає, що земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON], розташована у водоохоронній зоні затоки річки Дніпро та знаходиться у 100-метровій смузі від урізу води, тобто відноситься до земель водного фонду, а її передача [PERSON] здійснена всупереч вимогам ст. 83 Земельного кодексу України, це є підставою для визнання розпорядження голови [PERSON] райдержадміністрації недійсним. Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: … для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Частиною 7 статті 88 Водного кодексу України (в редакції, що діє з 05 січня 2011 року) встановлено, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Згідно з п. 1 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08 травня 1996 року, цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. Пунктом 5 цього Порядку встановлено, що розмір і межі водоохоронних зон встановлюються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами відповідних рад. Відповідно до п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 434 від 05 листопада 2004 року, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених в натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, з урахуванням конкретної ситуації. Верховний Суд України, переглядаючи вказану справу (т. 1 а.с. 324-327) за заявою заступника Генерального прокурора України (т. 1 а.с. 257-266), висловив правову позицію, згідно з якою, виходячи із системного аналізу положень ст. 88 Водного кодексу України, Порядку № 434, Постанови № 486, розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтями 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови, а при наданні в користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних обєктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних обєктів, збереження водних обєктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486, з урахуванням конкретної ситуації (т. 3 а.с. 328). Таким чином, Постановою Верховного Суду України у справі № 6-182цс14, а також Порядком погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, на який посилається прокурор, встановлено, що природоохоронний орган має враховувати нормативні розміри прибережних захисних смуг у тих випадках, коли відсутня землевпорядна документація щодо визначення розмірів і меж водоохоронної зони. Однак, у випадку виділення спірної земельної ділянки відповідачу [PERSON], на час розробки проекту відводу та прийняття розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року була наявна землевпорядна документація та встановлені у натурі (на місцевості) межі прибережної захисної смуги річки Дніпро. Так, згідно з п. 14 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, виконання водоохоронних та інших заходів щодо впорядкування водоохоронних зон, покладається на виконавчі комітети рад. Розпорядженням голови [PERSON] районної державної адміністрації № 729 від 28 липня 2009 року Петро-Михайлівській сільській раді надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги вздовж ріки Дніпро в с. Ульянівка по вул. Хортицькій (т. 3 а.с. 145). На виконання цього розпорядження Петро-Михайлівська сільська рада звернулась до ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (т. 3 а.с. 141), яким виготовлений проект землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водоохоронної зони і прибережної захисної смуги вздовж ріки Дніпро в с. Ульянівка по вул. Хортицькій Вільнянського району Запорізької області (т. 3 а.с. 134-155). Розпорядженням голови [PERSON] районної державної адміністрації № 1320 від 30 листопада 2009 року (т. 1 а.с. 20, т. 1 а.с. 124, т. 3 а.с. 147) затверджено проект землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водоохоронної зони і прибережної смуги вздовж річки Дніпро в с. Ульянівка по вул. Хортицькій Вільнянського району Запорізької області. Цим Проектом землеустрою встановлена в натурі (на місцевості) прибережна захисна смуга, зовнішня межа якої проходить на відстані 10 м від урізу води. А в розділі «Проектні роботи» вказано, що відповідно до п. 2.11 ВБН 33-4759129-03-0592 зовнішня межа водоохоронної зони встановлюється в натурі з врахуванням конкретних умов, що співпадають з природними та штучними межами чи перешкодами. У даному проекті передбачається, що весь населений пункт входить до водоохоронної зони, проектується тільки прибережна смуга. При цьому, з матеріалів справи, а саме листів Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області № 4529 від 15 січня 2013 року (т. 1 а.с. 25-26) та № 356/1 від 05 березня 2013 року (т. 1 а.с. 27-29), а також проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON], зокрема, збірного кадастрового плану (т. 1 а.с. 58, т. 1 а.с. 145), вбачається, що земельна ділянка, виділена [PERSON], розташована на відстані 10 м від затоки річки Дніпро. Тобто спірна земельна ділянка розташована за межами прибережної захисної смуги річки Дніпро. Прокурор посилається на те, що 25 лютого 2013 року Запорізьким міжрайонним екологічним прокурором на адресу голови Запорізької обласної державної адміністрації внесено подання про скасування розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації № 1320 від 30 листопада 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водоохоронної зони і прибережної смуги вздовж річки Дніпро» (т. 1 а.с. 21-23), яке розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації № 203 від 25 квітня 2013 року (т.1 а.с. 24, т. 1 а.с. 166, т. 3 а.с. 101) було задоволене, скасоване розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації № 1320 від 30 листопада 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водоохоронної зони і прибережної смуги вздовж річки Дніпро». Однак скасування цього розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації № 1320 від 30 листопада 2009 року не свідчить про незаконність прийнятого рішення та недійсність розпорядження № 31 від 17 січня 2011 року. Так, відповідно до правової позиції, висловленої в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України №1145/11/13-1 від 27 липня 2010 року, з якою погоджується суд, визнання акта субєкта владних повноважень протиправним (недійсним) як способу захисту порушеного права позивача застосовується у тих випадках, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта. В свою чергу, скасування ж акта субєкта владних повноважень означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним рішенням про скасування такого акта. Тобто, розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації № 1320 від 30 листопада 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водоохоронної зони і прибережної смуги вздовж річки Дніпро» втратило свою чинність моментом набрання чинності розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації № 203 від 25 квітня 2013 року. Отже, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка на час передання її у власність [PERSON] належала до земель водного фонду, а також не доведено факту, що спірна земельна ділянка була виділена з порушенням вимог земельного законодавства. Дослідивши вищевказані матеріали, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] реалізувала свої субєктні права власника, подавши всі необхідні документи для отримання у власність вищевказаної земельної ділянки, а [PERSON] районна державна адміністрація, діючи в межах своїх повноважень, дотримуючись вимог ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України, прийняла законне рішення про передачу земельної ділянки у власність. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання «справедливого балансу» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1 Першого протоколу. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності, мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Разом з тим, ця свобода оцінювання, тим не менше, йде пліч-о-пліч з Європейським наглядом. Тому Суд повинен впевнитись, чи були надані Урядові межі розсуду перевищені, тобто чи було доктрину ultra vires (хоча і законну саму по собі) застосовано з урахуванням принципу пропорційності (п. 28-29 рішення у справі «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). У рішенні від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини вказав, що поняття «суспільний інтерес» обовязково має розширене тлумачення ... Суд, вважаючи природним, що мають бути широкі межі розсуду, які надаються законодавцям для здійснення соціальної та економічної політики, поважає рішення законодавців стосовно того, що є «суспільний інтерес», коли ці рішення будуть засновані на розумних міркуваннях. Відчуження власності, яке здійснюється відповідно до законодавчої, соціальної, економічної політики чи з іншою метою, може відповідати «суспільним інтересам» навіть якщо суспільство в цілому безпосередньо не використовує цю відчужену власність або не володіє нею. У рішенні «Стретч проти Обєднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» від 24 червня 2003 року (п. 32-35) Європейський суд з прав людини зазначив про те, що майном у значенні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Неприпустимим є визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його майна на підставі того, що державний орган порушив закон. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції». Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа - субєкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки. Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року «Рисовський проти України», принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. ... «[PERSON] будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ...» Таким чином, навіть за наявності допущених органами публічної влади порушень при визначенні умов та порядку передачі у власність земельної ділянки не можуть бути безумовно підставою для визнання договорів або рішень щодо цієї землі недійсними, повернення майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача. Як уже було зазначено вище, жодних порушень відповідачем [PERSON] при оформленні прав на земельну ділянку допущено не було, тому ці права нею набуті на законних підставах. Вирішуючи позовні вимоги про витребування земельної ділянки у [PERSON] до власності держави, суд виходить з такого. Встановлено, що на підставі договору дарування, укладеного 05 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1244, земельна ділянка площею 1,1000 га, що розташована на території Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області за межами населеного пункту, кадастровий номер 2321586800:02:003:0057, передана у власність відповідачу [PERSON] (т. 1 а.с. 14-16), який, в свою чергу, 20 грудня 2011 року також отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 490750 (т. 1 а.с. 18-19). У подальшому право власності на спірну земельну ділянку було набуто відповідачем [PERSON] шляхом укладання з [PERSON] договору купівлі-продажу, посвідченого 29 серпня 2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1354 (т. 3 а.с. 21-22). Таким чином, на даний час земельна ділянка перебуває у власності добросовісного набувача [PERSON] Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, прокурор посилається на п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного Кодексу України, вказуючи, що передана земельна ділянка вибула з володіння власника - держави не з її волі іншим шляхом. Відповідно до тверджень прокурора, рішення голови райдержадміністрації, скасовані в установленому законом порядку, не можуть вважатись волевиявленням держави. Окрім того, прокурор презюмує незаконність розпорядження голови [PERSON] райдержадміністрації № 31 від 17 січня 2011 року, а отже земельна ділянка вибула з володіння держави як власника незаконно та поза її волею. Однак з цими доводами суд не погоджується. Так, аналізуючи практику застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ. Верховний суд України зазначив, що набувач визнається добросовісним, якщо не буде доведено протилежне. Добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи, яка підлягає доказуванню. У звязку з цим, не підлягають розгляду позовні вимоги про визнання набувача майна добросовісним, оскільки, відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, питання добросовісності набуття майна є одним із фактів, що має значення для вирішення справи і встановлюється судом, відповідно до ст. 214 ЦПК України (рішення Верховного Суду України від 19 січня 2011 року у справі № 6-13839св10). Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діють в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Виходячи з наведеного вище, [PERSON] районна державна адміністрація діяла в рамках наданих повноважень, відповідно до процедури передання земельної ділянки та відповідно до законодавства про порядок встановлення прибережених захисних смуг. Згідно зі ст. 118 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Таким чином, місцеві державні адміністрації є органами державної влади і через прийняття рішень в межах компетенції реалізують волю держави. Твердження прокурора про те, що прийняте рішення є бажанням окремої посадової особи є недоведеним, тому не береться до уваги судом. Окрім того, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] погоджено з відділом Держкомзему у [PERSON] районі Запорізької області, Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області, Запорізькою обласною санітарно-епідеміологічною станцією (Державною санітарно-епідеміологічною службою), управлінням культури і туризму Запорізької обласної державної адміністрації, відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури [PERSON] райдержадміністрації, а також Запорізьким регіональним управлінням водних ресурсів, які також є державними органами та їх структурними чи територіальними підрозділами та діють в межах наданих повноважень, відповідно до закону. Вказаними державними органами погоджено вибір місця розташування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, проект землеустрою погоджений у повному обсязі без заперечень. Таким чином, державною в особі [PERSON] районної державної адміністрації шляхом прийняття розпорядження № 31 від 17 січня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON]В.», а також в особі відділу Держкомзему у [PERSON] районі Запорізької області, Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області, Запорізької обласної санітарно-епідеміологічної станції, управління культури і туризму Запорізької обласної державної адміністрації, відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури [PERSON] райдержадміністрації та Запорізького регіонального управління водних ресурсів шляхом погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] відбулась реалізація права власності, за результатами якої [PERSON] було передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером 2321586800:02:003:0057 площею 1,1 га, отже, воля власника і була спрямована на передачу земельної ділянки. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. 388 Цивільного кодексу України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України, виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, власник зобовязаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Таким чином, суд приходить до висновку, що прокурором не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують вибуття майна з володіння власника поза його волею та не доведено зазначеного факту, отже вимоги прокурора по витребуванню спірної земельної ділянки у [PERSON] до власності держави не підлягають задоволенню. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 28 квітня 2015 року задоволена заява прокурора про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку площею 1,1000 га, що розташована на території Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, за межами населеного пункту, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2321586800:02:003:0057 (т. 3 а.с. 50-51). На підставі ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволені позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову в позові, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку площею 1,1000 га, що розташована на території Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, за межами населеного пункту, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2321586800:02:003:0057, вжитті на підставі ухвали від 28 квітня 2015 року.

Outcome: dismissed