Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтувала тим, що позивач, [PERSON], являється власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS]. Відповідач, [PERSON], був зареєстрований у будинку у 1983 році з дозволу власника, однак за зазначеною адресою не проживає протягом значного проміжку часу, у зв'язку з чим порушує права позивача, утім відповідач не бажає самостійно знятися з реєстрації місця проживання, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 26.09.2018 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та визначено відповідачеві строк для подання відзиву. Копії документів направлено відповідачеві за адресою зареєстрованого місця проживання, однак за відомостями Укрпошти документи не вручені, оскільки особа відсутня за адресою місця проживання, утім в силу ч.8 ст.128 ЦПК України, такі документи вважаються врученими з дня проставлення в поштовому повідомленні такої відмітки, тобто 23.10.2018 22.10.2018 в адресу суду надійшла заява відповідача, у якій він просив суд розгляд справи відкласти, оскільки він не отримав документів пов'язаних із розглядом справи та має намір подати зустрічний позов. За правилами ч.1, 4 ст.193 ЦПК України, передбачено, що відповідач має право пред'явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. У визначений судом строк відповідач відзиву та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що згідно на нерухоме майно та витягу про державну реєстрацію прав від 25.04.2012, позивач, [PERSON], являється власником квартири [ADDRESS]. Згідно записів вчинених у Домовій книзі на вищевказаний житловий будинок, судом встановлено, що по-між позивача у житловому будинку зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON], про що проставлено штемпель відповідної форми та змісту. Згідно Акту обстеження матеріально - побутових умов складеного 01.10.2018 квартири [ADDRESS], затвердженого головою селищної ради смт. Турбів, встановлено, що у даній квартирі зареєстровані сторони спору, однак фактично за вказаною адресою проживає лише [PERSON], [PERSON] протягом 25 років за вказаною адресою не проживає, його місце проживання не відоме. Згідно ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв'язках. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщенням в будинках і квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід виходити з норм Глави 6 розділу ІІІ ЖК УРСР про користування жилими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду, а також положень статті 405 ЦК України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зважаючи на те, що відповідач не проживає за адресою зареєстрованого місця проживання протягом 25 років, у добровільному порядку не вчиняє дій щодо зняття з реєстрації із належної позивачеві квартири, що створює для позивача перешкоди, суд дійшов висновку, що наявність порушених прав позивача доведена, отож вони підлягають захисту судом, у спосіб що нею обраний, тому позов обґрунтований та підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до Глави 8 ЦПК України. На підставі ст.ст.16, 319, 321, 405, 406 ЦК України,

Outcome: approved