Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 118551,73грн., яка складається з 3985,65 грн. - заборгованість за кредитом, 114566,08 грн. - заборгованість за відсотками за користуванням кредитом та судові витрати. Зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, однак у порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. Представник позивача Савіхіна А . М . у дане судове засідання не з`явилась, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, а також надала відповідь на відзив у якому заперечувала проти застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, її представник - адвокат Соклова Р.І. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала, з підстав викладених у відзиві на позов, згідно якого просили застосувати строки позовної давності, оскільки [PERSON] отримала кредит в сумі 4000 грн. і отримала кредитну карту зі строком дії до 02/2011, більше кредитних карток не отримувала, станом на 30.10.2013 року в неї взагалі не було заборгованості за кредитом, бо вона повністю її погасила, в 2014 року з телефонної розмови представника банку вона дізналася про наявні суми заборгованості по кредиту, які на неодноразову вимогу представника банку сплачувала, останній платіж нею було здійснено 18.10.2014 року в сумі 400 грн., інших платежів по кредиту вона особисто не здійснювала, оскільки представник банку запевнив її по відсутність у неї заборгованості по кредиту. Вислухавши думку відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Судом встановлено, що 31.01.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] був укладений договір шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає договір. На підставі зазначеного договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 4000 грн. на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. З виписки АТ КБ «Приватбанк» по картці вбачається, що старт карткового рахунку № [NUMBER] з даною відкриття 26.12.2007 року відбувся 31.01.2008 року з лімітом 1000 грн., який 21.07.2010 року був збільшений до 4000 грн. Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] за кредитним договором б/н від 31.01.2008 року були надані наступні кредитні картки, а саме: № [NUMBER] від 26.12.2007 року з терміном дії до 12/11, № [NUMBER] від 23.01.2012 року з терміном дії до 05/15. Як вбачається з виписки АТ КБ «Приватбанк» по вказаним кредитним карткам, [PERSON] активно користувалася вказаними кредитними картками, знімала готівку в банкоматах, розраховувалася картками в магазинах і аптеках, сплачувала комунальні послуги і поповнювала мобільний рахунок. Тому твердження відповідача [PERSON] про те, що вона отримувала лише одну банківську картку по даному кредитному договору, є безпідставним. Відповідач не виконувала зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 30.06.2019 року утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку складає 118551,73 грн. Сторони узгодили, що заборгованість за договором сплачується щомісячними платежами у розмірі 7% суми заборгованості, які вносяться до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Таким чином, сторони узгодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі цього договору. За змістом ст.526, ч.1 ст.530, ст.610 та частини першої ст.612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Зазначені висновки про правильне застосування норм права містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини є джерелом права. Згідно з ч.1,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В пункті 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. За змістом ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно виписки АТ КБ «Приватбанк» по рахункам № [NUMBER] від 26.12.2007 року, № [NUMBER] від 23.01.2012 року, [PERSON] виконувала умови кредитного договору до 18.10.2014 року, коли нею було сплачено 400 грн. в рахунок погашення заборгованості, а в подальшому припинила оплату чергових платежів. Таким чином, перебіг строку позовної давності почався з наступного дня після настання строку погашення чергового платежу за договором, тобто з 26.11.2014 року. Трирічний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості закінчився 26.11.2017 року. Банк звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права 28.12.2019 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Крім цього, згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] за кредитним договором б/н від 31.01.2008 року були надані наступні кредитні картки, а саме: № [NUMBER] від 26.12.2007 року з терміном дії до 12/11, № [NUMBER] від 23.01.2012 року з терміном дії до 05/15. Пунктами 3.1.1.,5.4. Правил користування платіжною карткою визначено, що граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на лицевій стороні картки, і вона здійснена до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Відтак, строк дії картки № [NUMBER] від 23.01.2012 року закінчився у травні 2015 року, а з позовом до суду банк звернувся лише 28.12.2019 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, установленої ст.257 ЦК України. При цьому, пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. Проте, після закінчення строку дії договору банк не видавав [PERSON] грошових коштів і нової кредитної картки, а боржник своїх зобов`язань за договором від 31.01.2008 року не виконував. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 12 листопада 2014 року (справа №6-167цс14). З розрахунку заборгованості вбачається, що 29.12.2016 року був здійснений платіж в сумі 792,36 грн. і 28.08.2018 року - 3,72 грн. З виписки АТ КБ «Приватбанк» по рахункам [PERSON] (картки № [NUMBER] від 26.12.2007 року, № [NUMBER] від 23.01.2012 року) вбачається, що 29.12.2016 року відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти [NUMBER] в сумі 792,36 грн., 28.08.2018 року зарахування коштів між рахунками за договором SAMDNS0**0258 в сумі 3,72 грн. Проте, автоматичне погашення банком частини кредиту 29.12.2016 року і 28.08.2018 року не може слугувати підставою для переривання позовної давності виходячи з наступного. Підстави переривання строку позовної давності встановлені статтею 264 ЦК України. Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився. Відповідно до п.1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою НБУ №22 від 21 січня 2004 року, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором в силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Бездіяльність боржника, в даному випадку, не оспорювання ним списання коштів, якщо така можливість допускається законом або договором, не може свідчити про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Тим більше, що таке списання здійснювалося поза його волі. Вищезазначені обґрунтування щодо спливу строків позовної давності узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 19 березня 2014 року по справі №6-14цс14, Постанові від 12 листопада 2014 року у справі №6-16цс14, та в Постанові від 8 листопада 2017 року у справі №401/6656/12-ц. Відповідно до пунктів 3.1.1.,5.4. Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі останнім днем місяця, указаного на картці. Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. Після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов`язань за договором від 31.01.2008 року не виконав. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Крім цього, суду не надано належних та допустимих доказів, які би підтверджували, що саме ці Умови мав на увазі позичальник, підписуючи анкету - заяву від 31.01.2008 року, а також те, що на момент підписання вказаної заяви Умови містили положення про збільшену позовну давність, або що у подальшому Умови, зокрема щодо збільшення позовної давності, не змінювались. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, а відповідач та його представник, як на підставу заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed