Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

Представник позивачки [PERSON], який представляє інтереси [PERSON] на підставі відповідної довіреності від 11.07.2014 року, діючи в інтересах позивачки звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] та після уточнення заявлених позовних вимог просить суд встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з жовтня 2002 року по реєстрацію ними шлюбу 26 грудня 2003 року, визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], а також визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. З позовної заяви виходить, що з жовтня 2002 року сторони почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Шлюб між сторонами було зареєстровано 26.12.2003 року. За час шлюбу, який було розірвано за рішенням суду від 04 червня 2013 року, у сторін народилися двоє дітей, а саме син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. До офіційної реєстрації шлюбу з моменту спільного проживання сторони вважали себе однією сім'єю, вели спільне господарство, спільно збирали кошти на купівлю, в майбутньому, свого будинку. Позивачка завагітніла приблизно в червні 2003 року та переїхала до відповідача і вони деякий час разом проживали в будинку брата. 02 грудня 2003 року між [PERSON] ( покупець ) та [PERSON] ( продавець ) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Будинок було придбано за 2000 грн.. Покупцем за цим договором був лише відповідач. Позивачка не наполягала на внесенні її у договір як сторони, оскільки вважала, що проживе з відповідачем все життя і питань про поділ спільного майна не постане. Спірний будинок було придбано за спільні кошти сім'ї. При цьому 800 грн. на придбання будинку дала із своїх заощаджень тітка позивачки - [PERSON]. Частину коштів дала мати відповідача, а на нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію пішли спільні кошти, які сторони збирали разом. Позивачка офіційно пішла на роботу до СТОВ «Тупичівське» лише у червні 2003 року, але до цього неофіційно працювала на гужовому транспорті, яким перевозила сіно. З моменту проживання однією сім'єю і до реєстрації шлюбу сторони збирали гроші, вели спільне господарство ( тримали корову, з якої здавали молоко, птицю ), тобто позивачка та відповідач вважали себе чоловіком та дружиною. Оскільки сімейне життя між сторонами не склалося, позивачка з дітьми пішла від чоловіка та шлюб між ними було розірвано за рішенням суду. Нещодавно відповідач звернувся до Городнянського районного суду з позовною заявою до позивачки про визнання її такою, що втратила право користування житлом. Вже пізніше відповідач повідомив позивачці, що вона не має права на жодну частину будинку, бо шлюб вони уклали вже після його купівлі. Але позивачка вважає, що їх частки у спірному домоволодінні є рівними, оскільки будинок було придбано на спільні кошти і спільною працею. З огляду на викладене, а також виходячи з положень ст. 17 Закону України «Про власність», ст. ст. 15-16 ЦК України, та враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2013 року ( постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі № 6-135цс13 ), представник позивачки [PERSON] просить задовольнити уточнені позовні вимоги. Ухвалою судді від 01 вересня 2014 року відкрито провадження в зазначеній справі. У судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені та уточнені в її інтересах позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Вказала, що з відповідачем вони стали жити однією сім'єю з жовтня 2002 року. Спочатку вони жили в с. Великий Дирчин, де вона неофіційно влаштувалась на роботу та працювала фуражиром, а її заробітна плата нараховувалась свекрусі. Потім відповідач влаштувався на роботу в лісництво та вони десь в лютому 2003 року переїхали жити в с. Тупичів, де жили в будинку рідного брата відповідача. Там було господарство, а саме птиця та одна свиня, яких вона доглядала, а потім у червні 2003 року влаштувалась на роботу в СТОВ «Тупичівське» на посаду доярки. На цій посаді вона працювала до січня 2004 року, а потім пішла у декрет. Зароблені нею гроші йшли у сім'ю та розпоряджалась ними свекруха, яка переїхала та весь час проживала разом з ними. Шлюб з відповідачем було зареєстровано 26.12.2003 року. Спірний будинок було придбано 02.12.2003 року за 2000 грн.. За період роботи дояркою в СТОВ «Тупичівське» у 2003 році вона заробила 373, 33 грн.. Відповідач у лісництві також заробляв мало, їх грошей вистачало лише на проживання. Наполягає на тому, що для придбання спірного будинку гроші в розмірі 800 грн. їй подарувала її тітка, оскільки своїх заощаджень у неї не було. Вказані кошти тітка переслала їй поштовим переказом, але доказів підтверджуючих це у неї немає. Це були її особисті кошти, оскільки їх подарувала їй тітка. Вказані кошти вона віддала свекрусі, яка відала всіма коштами в сім'ї, куди остання витратила ці кошти чи на придбання будинку, чи на інші потреби вона не знає. Вказує на те, що у спірний будинок вони перейшли жити десь у листопаді 2003 року. Коли вона перейшла жити до відповідача, то власного майна у неї не було, а вся худоба належала свекрусі. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені та уточнені ним в інтересах позивачки позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Обставини, викладені в позовній заяві, він підтверджує, а також підтверджує пояснення позивачки, які вона надала в судовому засіданні. Вказує на те, що підставою для задоволення позову являються правові висновки Верховного Суду України за ІІ півріччя 2013 року, де вказано, що майно, набуте до 01.01.2004 року, під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності. Оскільки майно придбане у результаті спільної праці сторін, то позивачка має право на 1/2 частину спірного будинку. Нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, являється ст. 17 Закону України «Про власність». Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пред'явлений позов визнав частково, а саме визнав та не заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з жовтня 2002 року по дату реєстрації ними шлюбу 26.12.2003 року, в іншій частині уточнений позов не визнав та заперечував з приводу його задоволення. Вказав, що у лютому 2003 року він поїхав в с. Тупичів та влаштувався на роботу. Десь через місяць до нього приїхала позивачка. Господарства вони не тримали, жили на його кошти, а також його матір привозила продукти харчування. Гроші, які позивачка отримувала на роботі, вона витрачала на себе, він навіть не знав скільки вона заробляє. Грошей у них не вистачало, а тому вони часто ходили по людям та заробляли гроші, допомагаючи людям по господарству. До реєстрації шлюбу ніяких заощаджень ні у нього, ні у позивачки не було. Він заробляв в лісництві від 600 до 1000 грн., але цих коштів вистачала лише на сплату комунальних послуг. Спільних коштів у нього з позивачкою до шлюбу не було і він взагалі не бачив її грошей. Його рідна матір взяла в борг 2000 грн. для придбання йому будинку. За ці кошти вона придбала будинок і оформила будинок на нього як подарунок. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя по суті заявлених позовних вимог, уточнений позов визнав частково, а саме визнав факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2002 року по 26.12.2003 року та не заперечував проти задоволення цієї позовної вимоги, в іншій частині позов не визнав та заперечував з приводу його задоволення. Вказав, що у період до реєстрації шлюбу у сторін заощаджень не було, останні жили спочатку за рахунок господарства брата, а потім за рахунок матері відповідача. Власних коштів, зароблених сторонами, вистачало лише на продукти харчування та оплату комунальних послуг. КпШС України передбачав, що до вступу у шлюб майно належить на праві особистої власності кожному з подружжя. Оскільки спірний будинок було придбано 02.12.2003 року, а шлюб між сторонами зареєстровано 26.12.2003 року, то це нерухоме майно належить виключно відповідачу. Письмові поясненні тітки позивачки не є доказом, як і відсутні докази того, що ці кошти були витрачені саме на придбання спірного будинку. Крім того, кошти, які надані одному з подружжя, не є об'єктом спільної сумісної власності. Суд, з'ясувавши позицію позивачки та відповідача по суті заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення учасників судового засідання по суті спору, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. З дослідженого в судовому засіданні заочного рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 04.06.2013 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, встановлено, що шлюб між сторонами було зареєстровано 26.12.2003 року Тупичівською сільською радою Городнянського району Чернігівської області, актовий запис № 13. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей, а саме сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Вказаним рішенням суду від 04.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 25.06.2013 року ( а.с. 9-10 ). З договору купівлі-продажу жилого будинку встановлено, що він укладений 02.12.2003 року між [PERSON] та [PERSON]. За умовами договору [PERSON] продала, а [PERSON] купив жилий будинок з надвірними та побутовими будівлями, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Продаж жилого будинку вчинено за 2000 грн., які [PERSON] одержала від [PERSON] повністю після підписання цього договору ( п. 6 договору ). Згідно п. 8 договору право власності на жилий будинок, який відчужується, виникає у покупця з моменту підписання та нотаріального посвідчення цього договору. Договір посвідчений 02.12.2003 року державним нотаріусом Городнянської державної нотаріальної контори Чернігівської області ( а.с 6 ). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона добре знала подружжя [PERSON], оскільки була їх сусідкою. Сторони переїхали в с. Тупичів восени 2002 року, спочатку жили в будинку рідного брата відповідача, а потім переїхали у будинку по сусідству з нею, який вони купили. [PERSON] казала, що її тітка повинна дати їй грошей, оскільки вони збирались придбати будинок зі своїм майбутнім чоловіком. Позивачка працювала, а зароблені гроші у неї забирала свекруха. Ще коли [PERSON] працювала в с. Великий Дирчин на підводі, то гроші за неї отримувала свекруха. У позивачки навіть не було своїх кишенькових грошей, оскільки все забирала свекруха. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона товаришує з позивачкою. Зазначила, що сторони переїхали в с. Тупичів у 2002 році. Позивачка їй казала, що вона працювала в с. Великий Дирчин, а її заробітну плату отримувала свекруха. Після переїзду в с. Тупичів [PERSON] також працювала, але свекруха не давала їй жити, забирала в неї гроші. Позивачка їй розказувала, що її тітка дала їй грошей в сумі, що становила половину вартості будинку, та вони з відповідачем придбали будинок. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона знає позивачку давно, оскільки вони разом працюють в СТОВ «Тупичівське». Спочатку сторони жили разом без реєстрації шлюбу. Після того як позивачка завагітніла, вони з [PERSON] придбали будинок за спільні гроші, а потім вже розписались. Позивачка їй казала, що половину грошей, може трохи менше, на придбання будинку їй дала її тітка. Свекруха жила з ними як до реєстрації шлюбу, так і після реєстрації шлюбу. Також їй відомо, що свекруха забирала гроші у [PERSON]. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що її син [PERSON] та колишня невістка [PERSON] дійсно стали жити разом ще до реєстрації ними шлюбу. Для придбання будинку своєму сину [PERSON] вона взяла в борг у [PERSON] 2000 грн.. Будинок було придбано 02.12.2003 року і вона сплатила продавцю 2000 грн.. Після цього вона перевезла свої речі та господарство в цей будинок і проживає в ньому до теперішнього часу. Борг вона віддала [PERSON], реалізувавши свою свиноматку та свиней. Грошей позивачка їй на придбання будинку не давала, 800 грн. вона від позивачки не отримували та не бачила їх. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердив, що в 2003 році до нього зверталась [PERSON] та казала, що хоче придбати будинок в с. Тупичів, але не має на це грошей. Вона спитала чи не може він їй дати в борг 2000 грн.. Він погодився та дав в борг [PERSON] 2000 грн., але вони домовились, що борг буде повернуто протягом 2-3 місяців. Пізніше [PERSON] повернула йому борг. Також він допомагав останній перевезти речі та своє господарство, в.т.ч. свиноматку, в с. Тупичів, де вона залишилась в будинку свого сина. Підтверджу той факт, що позивачка працювала в с. Великий Дирчин на фермі фуражиром. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що при реалізації його матір'ю [PERSON] будинку гроші за нього в сумі 2000 грн. матері віддавала [PERSON], та він був безпосереднім свідком цього. Йому також відомо, що сторони жили в цьому спірному будинку разом з матір'ю відповідача. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердив, що його брат [PERSON] жив в його будинку в с. Тупичів, де влаштувався на роботу. Він після аварії та виписки з лікарні в кінці серпня 2002 року переїхав жити в с. Великий Дирчин. Позивачка спочатку жила з їх матір'ю в с. Великий Дирчин, а потім переїхала жити до відповідача. Матір їх відвідувала та возила їжу. Спірний будинок брату придбала їх матір [PERSON], яка для цього взяла грошей у борг. Він не чув щоб матір забирала у позивачки гроші. Враховуючи пояснення сторони позивача, позицію сторони відповідача по суті заявлених позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а саме визнання стороною відповідача цього факту та відсутності заперечень з приводу задоволення позовних вимог в цій частині та встановлення відповідного факту, а також враховуючи те, що цей факт підтверджується як сторонами, так і показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, враховуючи положення ст. 61 ЦПК України, якою визначено, що обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2002 року по дату реєстрації ними шлюбу 26.12.2003 року, а тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Стаття 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, тобто на момент виникнення спірних правовідносин, передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. При цьому ст. 24 КпШС України передбачала, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Стаття 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно приписів ч. 1 ст. 17 вказаного вище Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю» ( у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин ), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Як зазначалось вище, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачала, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою ст. 112 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року ) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» ( у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин ), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу ( статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України ), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю ( пункт 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність» ), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо : 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї ( при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету ); 2 ) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, при розгляді даного спору та визнанні спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, а також визнанні за позивачкою, яка проживала з відповідачем без укладення шлюбу, права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, який було набуто до 1 січня 2004 року, стороною позивача мають бути надані суду належні та допустимі докази про власну участь позивачки працею й коштами у придбанні цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги сторона позивача посилається на те, що для придбання спірного будинку позивачка використала гроші в розмірі 800 грн., які їй подарувала тітка, оскільки своїх заощаджень у неї не було. При цьому позивачка стверджує, що ці кошти вони отримала поштовим переказом, але доказів, які б це підтверджували у неї немає. Копія заяви [PERSON] від 22.07.2014 року про те, що вона пересилала грошову допомогу у 2003 році в сумі 800 грн. своїй племінниці [PERSON] на купівлю будинку в с. Тупичів Городнянського району ( а.с. 8 ) не є належним та допустимим доказом та не може бути врахована судом як відповідний доказ, що підтверджує цей факт. При цьому стороною позивача не заявлялись клопотання про виклик та допит в судовому засіданні [PERSON] з метою підтвердження фактів, які вона навела в своїй заяві. Натомість з показань допитаних в судовому засіданні свідків сторони відповідача вбачається, що спірний будинок було придбано [PERSON] за кошти в сумі 2000 грн., які особисто вона взяла в борг у [PERSON]. Крім того, як суд зазначав вище, для визнання за позивачкою, яка проживала з відповідачем без укладення шлюбу, права власності на часту у спірному будинку, набутому до 01.01.2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь своєю працею та коштами у набутті цього майна. Натомість сторона позивача вказує на те, що позивачка приймала участь у придбанні спірного будинку, але не своїми коштами, а коштами, які вона отримала від своєї тітки. У судовому засіданні не знайшов підтвердження факт участі позивачки у придбанні спірного будинку своєю працею та коштами, оскільки як позивачка, так і відповідач стверджували, що грошей, які вони заробляли, вистачало лише на придбання продуктів харчування та сплату комунальних послуг. Заощаджень у сторін не було. Доказів та розрахунків на підтвердження того, що отримувана позивачкою в СТОВ «Тупичівське» заробітна плата за період з червня 2003 року по грудень 2003 року відкладалась для придбання будинку стороною позивача суду не надано, які і не надано доказів на спростування показань свідків сторони відповідача про те, що спірний будинок було придбано [PERSON] за кошти в сумі 2000 грн., які вона особиста взяла в борг у [PERSON]. Також необхідно вказати, що в провадженні Городнянського районного суду Чернігівської області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право користування спірним житловим будинком. Позов [PERSON] суд задовольнив та визнав [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] ( а.с. 63-64 ). Заочне рішення суду набрало законної сили 11.08.2014 року, при цьому позивачка навіть не спростовувала та не оспорювала обґрунтованості заявлених колишнім чоловіком позовних вимог, в тому числі з посиланням на обставини та факти, якими обґрунтовуються її позовні вимоги в даній справі. Слід зазначити, що відповідну правову позицію зі спірного питання висловив Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 18 вересня 2013 року ( справа № 6-66цс13 ) та у постанові від 25 грудня 2013 року ( справа № 6-135цс13 ). Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] спірного житлового будинку, а також визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial