Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 25.08.2010 року та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 25.08.2010 року до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулась відповідач з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим відповідачем було підписано анкету-заяву, згідно умов якої банком на підставі Договору надання банківських послуг на ім`я [PERSON] було відкрито картковий рахунок із кредитним лімітом, який згодом було збільшено до 12 000,00 грн. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Проте, відповідач протягом тривалого часу ухилялась від виконання умов зазначеного кредитного договору, зокрема не сплачувала банку кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі, у зв`язку з чим станом на 12.03.2020 року у відповідача перед банком виникла заборгованість у розмірі 29478,97 грн., яка до теперішнього часу не погашена, що і стало підставою для звернення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та розгляд справи просить провести без участі представника позивача, не заперечує про заочний розгляд справи (а.с. 66, 68). Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином шляхом надіслання ухвал та судових повісток на зареєстроване місце проживання (перебування), яке також зазначене в матеріалах позову про, що свідчить почтове повідомлення, яке повернулось на адресу суду з відміткою про отримання відправлення. В установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки не подала до суду відзив на позовну заяву. (а.с. 78, 79). Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що відповідач повідомлена належним чином про час та місце слухання справи, відповідач не з`явилась в судове засідання без повідомлення причин, відповідач не подала відзив та враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулась відповідач з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим відповідачем було підписано анкету-заяву б/н від 25.08.2010 року, згідно умов якої банком на підставі Договору надання банківських послуг на ім`я [PERSON] було відкрито картковий рахунок із кредитним лімітом, який згодом було збільшено до 12 000,00 грн. (а.с. 30). Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 30). Згідно ст. 633 ЦК України - публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяв на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором б/н від 25.08.2010 року виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Однак у встановлений кредитним договором термін відповідач свої зобов`язання не виконувала - не погашала кредит, що призвело до виникнення перед установою банку заборгованості. З розрахунку заборгованості, складеного позивачем, вбачається, що станом на 12.03.2020 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 29478,97 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 17304,39 грн., яка складається в тому числі з: заборгованості за поточним тілом кредиту - 20,00 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 17284,39 грн., заборгованості за нарахованими відсотками - 0,00 грн., заборгованості за простроченими відсотками - 0,00 грн., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 5619,30 грн., нарахованої пені - 4675,33 грн., нарахованої комісії - 0,00 грн., а також штраф (фіксована частина) - 500,00 грн. та штраф (процентна складова) - 1379,95 грн. (а.с. 5-17). Обґрунтовуючи вимоги стягнення усієї суми заборгованості, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.08.2010 року, представник позивача посилався на витяг із Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку затвердженій наказом від 06.03.2010 р. № СП-2010-256 та витягу із тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які виконанні у формі витягу з веб-сайту, як невід`ємні частини договору. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Також, суд не вбачає спростуванням позивачем даного факту при розгляді вказаної справи, наданням «Наказшаблону № 906 СП-2010-256 від 06.03.2010 року», оскільки даний документ не затверджено підписом відповідальної особи (або електронного підпису), печаткою організації та виконано також у формі витягу з електронного документу (а.с. 56-57). Таким чином, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та тарифи розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах, строків і порядках нарахування. З наведеного свідчить, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені в мережі інтернет (https://privatbank.ua/terms) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25.08.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (31.03.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відсутність доказів про узгодження між сторонами усіх умов договору, є порушенням ст. 628 ЦК України, відповідно якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Щодо стягнення - нарахованої пені - 4675,33 грн., а також штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) - 1379,95 грн., то вони не підлягають стягненню, оскільки за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 25.08.2010 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Ознайомившись із розрахунком заборгованості, суд встановив, що заборгованість за кредитом складається в тому числі із простроченого тіла кредиту, однак суд не вбачає підстав для її стягнення, так як у заяві підписаною позичальником, відсутні строки повернення кредиту, а пункти Договору, у відповідності яких Банк здійснює нарахування прострочених заборгованостей, суд до уваги не приймає, оскільки визнав, що боржник з умовами договору не був ознайомлений, що в свою чергу вказує на відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 17284,39 грн. та відповідно заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у сумі 5619,30 грн., оскільки вона є похідною від цієї суми боргу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. До такого ж висновку прийшла колегія суддів апеляційної інстанції у своїй постанові від 03.07.2020 року по справі 22-ц/813/6904/20. У даному випадку відповідач є споживачем банківських послуг. Згідно з пунктом 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ Про захист прав споживачів - споживач є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема - верховенство права. Згідно ст. 42 Конституції України - Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та строків повернення (погашення) кредиту, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Щодо наданої до суду виписки по картковому рахунку, згідно якої [PERSON] продовжує користуватись кредитними послугами банку до теперішнього часу та з 30.08.2010 р., якою встановлено, що борг виник на підставі використання карток: [NUMBER] (строк дії 06/14), [NUMBER] (строк дії 03/18), [NUMBER] (строк дії 11/21), [NUMBER] (строк дії 05/22) про видачу яких, банк надає довідку. Оскільки довідка не містить підпису [PERSON] , а анкета-заява б/н від 25.08.2010 р. (а.с.30) також не містить інформації про номер виданої їй картки (відкритого на її ім`я номеру рахунку) та строку його дії, за таких, умов, суд не може прийняти до уваги надану суду виписку по картковому рахунку, як доказ нарахованого боргу (а.с. 18-29). Окрім того, позивач зазначив, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг 25.08.2010 року, у зв`язку із чим ним було підписано анкету-заяву, а розрахунок та довідка про отримання боржником картки, датована 30.08.2010 року (а.с. 27, 28,29), за таких обставин, немає можливості встановити, що саме на підставі цих карток відбувається надання банківської послуги [PERSON] згідно анкети-заяви від 25.08.2010 року. 3 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) прийнято постанову щодо стягнення грошових коштів по договору приєднання, за змістом якої банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Так, ознайомившись із наданим суду розрахунком заборгованості станом на 12.03.2020 року, суд встановив, що заборгованість боржника перед банком складається в тому числі за поточним тілом кредиту у сумі - 20,00 грн., що підлягає стягненню, оскільки факт укладання кредитного договору підтверджено підписом [PERSON] в анкеті-заяві (а.с. 30). Заборгованість за нарахованими відсотками, за простроченими відсотками та комісії складає 0,00 грн. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З наданих позивачем доказів, суд не може дійти висновку про правильність і достовірність розрахунку заборгованості відповідача перед Банком. Окрім того, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, позивач дотримав вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач. Своїми діями позивач поклав на відповідача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19. Враховуючи викладене суд вважає, за необхідне стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитом у розмірі 20 грн. 00 коп., а в решті позовних вимог слід відмовити оскільки позивачем не доведено законність їх нарахування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102 грн. (а.с. 1).

Outcome: partial