Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Представник ТзОВ «Закарпатгаз Збут» звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожитий природний газ. Свої позовні вимоги мотивує тим, що звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу їм було відмволено у відкритті провадження та розяснено право звернутися в суд з цими самими вимогами у позовному порядку.Упродовж липня 2015 березня 2016 року споживачем [PERSON] за адресою споживання с.Королево, вул.Крупської, 55Б, здійснювалося фактичне споживання природного газу, про що свідчить, зокрема, відомості відключення від 29.03.2016 року, фінансовий стан споживача, яким зафіксовано показник лічильника природного газу. Позивач свої зобовязання виконало в повному обсязі, надало відповідачу послуги з постачання природного газу, однак останній не виконує взятих на себе зобовязань та не сплачував вартість спожитого природного газу вчасно, що призвело до виникнення заборгованості станом на 31.01.2017 року, яка складає 7993,22 грн. В звязку з несплатою заборгованості, позивачем припинено газопостачання відповідачу 29.03.2016 року. Представник позивача в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позов підтримала з наведених в ньому підстав, просила позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином через ЗМІ, про причини неявки не повідомив суд, а тому суд в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобовязується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобовязується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Права та обовязки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу. Відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобовязується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобовязується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Як передбачено ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як встановлено судом, що відповідач отримував вказані послуги, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України свідчить про фактичне виникнення цивільних прав та обовязків між сторонами. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обовязків зокрема є договори та інші правочини. Таким чином, згідно з зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію зробив Верховний Суд України у постанові від 20.04.2016 року, справа № 6-2951цс15. Доказом того, що між сторонами відбувалися цивільно-правові відносини щодо надання та споживання житлово-комунальних послуг є виставлені на оплату рахунки за спожитий природний газ, наявність у відповідача особового рахунку №0500087398, а нарахування за надані послуги з газопостачання здійснювалися відповідно до показників лічильника G4, №00238061 та встановлених цін на газ. Згідно п. 1.1. Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам (далі - Договір), на підставі якого шляхом фактичного споживання [PERSON] природного газу між сторонами було укладено договір на постачання природного газу, «Закарпатгаз» зобовязувалося постачати відповідачу природний газ в необхідних для нього обємах (обсягах), а відповідач зобовязувалася своєчасно сплачувати позивачу вартість природного газу в розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. ТзОВ «Закарпатгаз Збут» виконало в повному обсязі взяті на себе зобовязання, здійснювало безперервне постачання природного газу. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобовязаний забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обовязків споживач несе відповідальність згідно із законом. Відповідно до п. 11 Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2496, розрахунки споживача за поставлений природний газ здійснюються за розрахунковий період відповідно до умов договору постачання природного газу. Згідно з розрахунку, наданого суду позивачем, заборгованість [PERSON] за спожитий природний газ за станом на 31.01.2017 року становить 7993,22 грн. основний борг, 771,75 грн. інфляційні витрати, 208,90 грн. 3% річних. У звязку з несплатою заборгованості з газопостачання Позивачем припинено газопостачання Відповідачу 29.03.2016 року (акт №308 від 29.03.2016 року). З огляду на зазначене вище із врахуванням обовязку [PERSON] сплачувати за спожитий природний газ, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість в розмірі 7993,22 грн. Крім того, щодо інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, то таке полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13. Отже вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат в розмірі 771,75 грн. та 3 % річних в розмірі 208,90 грн. є також підставними. Оскільки, відповідач доказів щодо часткового чи повного погашення заборгованості за спожитий природний газ не представив, не спростував документально нарахований позивачем розмір заборгованості, з урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «Закарпатгаз Збут» вказану вище заборгованість. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід вирішити питання судових витрат.

Outcome: approved