Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позову зазначив, що 06.05.1998 року між позивачем та відповідачем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема квартири за адресою: [ADDRESS]. Даний договір був зареєстрований на товарній біржі «Новый Век» та виконаний сторонами у повному обсязі. Позивачем було зареєстровано право власності на квартиру в КП ДОР «БТІ». Позивач виявив, що оригінал вказаної угоди втрачено, проте отримати дублікат не має можливості, оскільки товарна біржа припинила діяльність з 13.06.2017 року. Тобто єдиним способом зареєструвати право власності на квартиру є рішення суду. Тому, просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу [ADDRESS], зареєстрований 06.05.1998 року на товарній біржі «Новый Век», укладений між [PERSON] та [PERSON], а також визнати за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Представник позивача [PERSON] до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації на офіційному веб-порталі судової влади України, до суду не з'явився. Причини неявки суду не повідомив. Правом на відзив не скористався. Суд, вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.05.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу [ADDRESS], який було зареєстровано на товарній біржі «Новый Век» (а.с. 11). Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 19 травня 2016 року № Р-223/0/3-16 «Про перейменування топонімів у населених пунктах області» вулицю «[INFO]» змінено на вулицю «[INFO]». З довідки Криворізького міського бюро технічної інвентаризації від 29.04.2016 року вбачається, що [ADDRESS], зареєстрована за [PERSON] (а.с. 12). Оскільки спірний договір купівлі-продажу квартири укладено сторонами 06.05.1998 року, тому до даних правовідносин слід застосовувати дію закону в часі, а саме, норми ЦК України в редакції 1963 року та інших Законів, які регулюють цей спір. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за Законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін було досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. На підставі ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Так, договір купівлі-продажу зареєстрований на Товарній біржі «НОВЫЙ ВЕК» та в Криворізькому бюро технічної інвентаризації, що відповідало вимогам законодавства на час укладення правочину. З зазначеного вище договору купівлі-продажу вбачається, що сторони домовились відносно усіх істотних умов договору купівлі продажу, про предмет договору і ціну та відбулося повне виконання договору як збоку покупця, який здійснив оплату, так і з боку продавця, який прийняв оплату та передав у володіння [PERSON] квартиру, тобто виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. На цей час правочини щодо купівлі-продажу нерухомості підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги стосовно визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів щодо відчуження нерухомості, введені тільки з набранням чинності ЦК України 2003 року, тобто з 01.09.2004 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди (06.05.1998 року) норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Частиною 3 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки угода може бути визнана дійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. Судом встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди дійсною і настання певних юридичних наслідків, що в подальшому дає підстави визнати за позивачем право власності на спірку квартиру. На підставі викладеного,

Outcome: approved