Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до суду з цивільним позовом до [PERSON] про відшкодування заподіяної 07.03.2012 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди за участю застрахованого автомобіля [NUMBER], та автомобіля [NUMBER], шкоди в порядку регресу в розмірі 57926,98 грн. Позовні вимоги у позовній заяві обґрунтовано тим, що 04.05.2012 року відповідно до договору № 015431 від 10.03.2011 року страхування транспортних засобів, приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» виплатило страхувальнику [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 107926,98 грн. за пошкодження транспортного засобу страхувальника відповідачем [PERSON] внаслідок ДТП. Позивачу страховою компанією відшкодовано 50000,00 грн. в межах застрахованої цивільної відповідальності [PERSON] Вина відповідача доведена постановою Івано-Франківського міського суду від 19.04.2012 року, у звязку з чим позивач виконав свої договірні зобовязання за договором страхування і має право стягнути з [PERSON] різницю фактичних витрат в порядку регресу. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, за змістом якої заявлені вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, просив розглядати даний спір у відсутності представника позивача та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ст. 232 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а представник позивача подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести повторний заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію заочного рішення для забезпечення можливості оскарження. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що із встановлених обставин справи випливають цивільні правовідносини, а також, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 10.03.2011 року між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування транспортних засобів (а.с. 5). Дослідженими матеріалами справи, зокрема, довідкою про дорожньо-транспортну пригоду, страховим актом з розрахунком страхового відшкодування від 27.04.2012 року, платіжним дорученням № 11498 від 04 травня 2012 року, звітом про визначення матеріального збитку від 15.03.2012 року, ремонтною калькуляцією від 23.03.2012 року та калькуляцією/заключенням від 19.03.2012 року, постановою Івано-Франківського міського суду від 19.04.2012 року, копії яких містяться в матеріалах справи, підтверджується настання страхового випадку за даним договором, виплата страхового відшкодування та право позивача на стягнення його суми в порядку регресу з відповідача (а.с.а.с. 13-14, 15, 16-23, 26-32, 39-46, 47, 48, 49). Згідно ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У пункті 14 Постанови № 4 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. За таких обставин, враховуючи зазначені докази та норми матеріального права, з огляду на встановлення вини [PERSON] у заподіянні шкоди страхувальнику [PERSON], суд вважає, що позов слід задовольнити, стягнувши в порядку регресу з відповідача на користь позивача різницю між спричиненою, згідно платіжного доручення № 11498 від 04 травня 2012 року, у розмірі та 107926,98 грн. та відшкодованою у розмірі 50000,00 грн. матеріальною шкодою у розмірі (107926,98 грн. 50000,00 грн. =) 57926,98 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 124 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування»,

Outcome: approved