Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Прокурор в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. У підтвердження своїх позовних вимог зазначає, що в ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою встановлено порушення інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування - Дніпровської місцевої ради, що полягає у наступному. Між [PERSON] та [PERSON] 05.02.2015 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем Сергієм Петровичем. Право власності, в тому числі розпорядження, зазначеною квартирою було набуте [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31.10.2014 по справі № 175/4598/14-ц. Так, судом було встановлено факт належності права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], померлій [INFO] [PERSON], встановлено факт проживання [PERSON] разом із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. У подальшому відповідач [PERSON] відчужила спірну квартиру [PERSON], шляхом укладення 05.02.2015 року договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С.П. та зареєстрованим у реєстрі за №132, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - 19121967. Проте, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.04.2015 задоволено апеляційну скаргу прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська та скасовано рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31.10.2014 року по справі № 175/4598/14-ц, яке було підставою набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру. Крім того, вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2015, [PERSON] визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Вироком встановлено, що [PERSON] стало відомо, що за адресою: [ADDRESS], власниця якої [PERSON] померла [INFO], а у зв'язку з тим, що остання не мала спадкоємців, квартира буде визнана відумерлою спадщиною та підлягає передачі до комунальної власності територіальній громаді м. Дніпро. Реалізовуючи свій злочинний намір, [PERSON], діючи умисно на незаконне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, знаючи достовірно, що ніякого відношення до квартири [ADDRESS] не має, з метою подальшого продажу заволоділа вказаною квартирою шляхом обману та 05.02.2015 здійснила її продаж [PERSON] Таким чином, на думку прокурора, [PERSON] фактично протиправно набула у власність квартиру [ADDRESS]. Також, прокурор зазначає, що відповідно до вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2015 року, завдана кримінальним правопорушенням шкода потерпілому [PERSON] обвинуваченою [PERSON] була повністю відшкодована. Потерпілий претензій матеріального чи морального характеру не має. Прокурор вважає, що [PERSON] набула право власності на спірне нерухоме майно незаконно, а тому не була належним власником, а отже не мала права розпоряджатися спірним нерухомим майном та укладати договір купівлі-продажу. Таким чином, здійснення [PERSON] дій щодо оформлення за нею права власності на квартиру та подальше укладення договору купівлі-продажу цієї квартири не створюють у покупця [PERSON] прав та обов'язків щодо придбаної квартири. Зважаючи на те, що на даний момент право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності іншій особі на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, територіальна громада м. Дніпра не може реалізувати зазначений законний інтерес. Поновлення прав територіальної громади м. Дніпро можливе лише шляхом визнання оспорюваного договору в судовому порядку недійсним. У зв'язку з цим просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], укладений 05.02.2015 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем Сергієм Петровичем, недійсним. У судовому засіданні прокурор та представник Дніпровської міської ради підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про дату та час слухання справи повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги прокурора підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 05.02.2015 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем Сергієм Петровичем. Право власності, в тому числі розпорядження, зазначеною квартирою було набуте [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31.10.2014 року по справі № 175/4598/14-ц. Проте, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.04.2015 року задоволено апеляційну скаргу прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська та скасовано рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31.10.2014 року по справі № 175/4598/14-ц, яке було підставою набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру. Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2015, [PERSON] визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Вироком встановлено, що [PERSON] стало відомо, що за адресою: [ADDRESS], власниця якої [PERSON] померла [INFO], а у зв'язку з тим, що остання не мала спадкоємців, квартира буде визнана відумерлою спадщиною та підлягає передачі до комунальної власності територіальній громаді м. Дніпро. Реалізовуючи свій злочинний намір, [PERSON], діючи умисно на незаконне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, знаючи достовірно, що ніякого відношення до квартири [ADDRESS] не має, з метою подальшого продажу заволоділа вказаною квартирою шляхом обману та 05.02.2015 здійснила її продаж [PERSON] Таким чином, [PERSON] протиправно набула у власність квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Аналогічна позиція міститься в абз. 1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9, яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК. Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 статті 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2015 року підтверджує незаконність набуття права власності [PERSON] Відповідно до ст. 317 ЦК України право розпорядження майном належить власнику. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Оскільки [PERSON] набула право власності на спірне нерухоме майно незаконно, тобто набула право власності без відповідних правових підстав, вона не може вважатися належним власником. Такими чином, суд приходить до висновку, що укладений між відповідачами спірний договір купівлі-продажу квартири був вчинений з порушенням норм чинного законодавства та є недійсним з моменту його вчинення, оскільки договір суперечить вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України. Оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, суперечить інтересам держави та порушує право територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради на спірне майно, оскільки у [PERSON], яка померла [INFO], спадкоємців за законом або за заповітом немає, а тому спірне майно відповідно до вимог чинного законодавства в подальшому має бути визнано відумерлою спадщиною та згідно з приписами ч. З ст. 1277 ЦК України має перейти у власність територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до частин 1 - 3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Таким чином, Дніпровська міська рада має законний інтерес, який полягає в тому, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, спадщина, за заявою органу місцевого самоврядування, визнається відумерлою та переходить у власність територіальної громади. Зважаючи на те, що на даний момент право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності іншій особі на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, територіальна громада м. Дніпро не може реалізувати зазначений законний інтерес. Враховуючи вище викладене, суд вважає позовні вимоги прокурора обґрунтованими щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 05.02.2015 року. Згідно зі ст. 88 ЦПК України із відповідачів слід стягнути на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір в розмірі 800,00 грн. з кожного.

Outcome: approved