Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

представник позивача, звернувшись до суду із даним позовом, посилається на те, що 01 серпня 2014 року між Національним банком України та працівником Національного банку України [PERSON] був укладений договір № 20 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав позичальнику довгостроковий кредит на споживчі цілі в сумі 50\~000 грн. строком користування до 01 серпня 2024 року з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту. Згідно з п. 3.1. Кредитного договору позичальник взяв на себе зобовязання здійснювати повернення кредиту шляхом уповноваження Національного банку цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 417,00 грн. починаючи з серпня 2014 року, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 377,00 грн. та суму для оплати за користування кредитом. З 31 грудня 2015 року [PERSON] звільнено з Національного банку України відповідно до п. 1 статті 36 КЗпП України. Згідно п.п. 4.1.4. Кредитного договору надалі йому необхідно було до 20 числа кожного місяця вносити готівкою в касу Національного банку або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку щомісячну суму повернення кредиту, що визначена в цьому договорі, здійснювати оплату за користування кредитом у розмірі 8 відсотків річних та сплачувати пеню, штраф ( у разі їх нарахування). З липня 2016 року припинилося надходження коштів для погашення кредиту та оплати за користування ним згідно з умовами договору. У звязку з систематичним порушенням позичальником положень п. 3.1. Кредитного договору щодо погашення частини кредиту, Задорожному було направлено: лист-вимогу від 20 жовтня 2016 року № 55-0004/86787 та лист-вимогу від 21грудня 2016 року № 55-0011/103368, якими повідомлено його про необхідність погашення простроченої заборгованості та нарахованої пені за Кредитним договором. Однак, до теперішнього часу, в порушення умов Кредитного договору, він вказані вимоги не виконав, жодних дій щодо погашення простроченої заборгованості не вчинив. Станом на 21 грудня 2016 року прострочена заборгованість відповідача перед Національним банком України становить 42 160,38 грн., з яких: строкова заборгованість за кредитом - 37 907,00 грн.; прострочена заборгованість за кредитом - 2 502,00 грн.; прострочені проценти за користування кредитом - 1 621,19 грн.; пеня за простроченим кредитом - 78,84 грн.; пеня за простроченими процентами - 51,35 грн. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь банку борг за кредитним договором та судові витрати, а розгляд справи просить проводити без його участі. Відповідач, будучи неодноразово повідомленим по місцю проживання про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд до відома не поклав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON], як працівником Національного банку України, та Національним банком України 01 серпня 2014 року було укладено договір № 20 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі в розмірі 50\~000 грн. строком користування до 01 серпня 2024 року з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту. Повернення кредиту здійснювалося шляхом уповноваження Національного банку договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 417,00 грн. починаючи з серпня 2014 року, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 377,00 грн. та суму для оплати за користування кредитом. З 31 грудня 2015 року [PERSON] звільнено з Національного банку України відповідно до п. 1 статті 36 КЗпП України. Після звільнення йому необхідно було до 20 числа кожного місяця вносити готівкою в касу Національного банку або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку щомісячну суму повернення кредиту, що визначена в цьому договорі, здійснювати оплату за користування кредитом у розмірі 8 відсотків річних та сплачувати пеню, штраф ( у разі їх нарахування), однак з липня 2016 року припинилося надходження коштів для погашення кредиту та оплати за користування ним згідно з умовами договору. Станом на 21 грудня 2016 року у відповідача виникла заборгованість за даним кредитним договором в розмірі 42 160,38 грн., з яких: строкова заборгованість за кредитом - 37 907,00 грн.; прострочена заборгованість за кредитом - 2 502,00 грн.; прострочені проценти за користування кредитом - 1 621,19 грн.; пеня за простроченим кредитом - 78,84 грн.; пеня за простроченими процентами - 51,35 грн. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обовязковим до виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтями 546, 547 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із вищенаведеного та зважаючи на те, що відповідач знає про факт виникнення заборгованості перед банком та не бажає належно виконувати взяті на себе договірні зобовязання, не пояснює про причини неможливості виконання, то суд вважає, що з нього слід стягнути суму заборгованості, яку просить позивач. На підставі наведеного та ст.ст. 525, 526, 527, 530, 546, 625, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved