Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Представник Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - Дубовий Олександр Сергійович, що діє на підставі довіреності за № 06 - 2018 від 03 січня 2018 року, звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього суму завданої шкодиу порядку регресу із урахуванням інфляційних втрат, подвійної облікової ставки НБУ за період прострочення та трьох процентів річних, у розмірі 79 343 гривні 76 копійок та судові витрати по справі. В обґрунтування вимог представник позивача зазначив, що 21 квітня 2015 року між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» укладенодоговір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом № АЕ/3895396, за яким був застрахований автомобіль «Москвич АЗЛК - 412 ИЭ», державний номерний знак [NUMBER] . Строк дії договору страхування з 05 червня 2015 року по 04 червня 2016 року, франшиза 500 гривень. 15 червня 2015 року у селі Високий Харківської області на 20 кілометрі + 100 метрів автошляху «Харків - Сімферополь» сталася дорожньо транспортна пригода за участю забезпеченого автомобілю «Москвич АЗЛК - 412 ИЭ», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Хюндай», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , в наслідок якої транспортний засіб «Хюндай» отримав механічні ушкодження. Згідно постанови Харківського районного суду Харківської області від 29 липня 2015 року, вищевказана дорожньо - транспортна пригода відбулась в наслідок порушення [PERSON] . Правил дорожнього руху України, який також залишив місце пригоди. Як відмітив у своєму позові представник позивача, на виконання майнових зобов`язань за договором страхування страхова компанія сплатила страхове відшкодування потерпілій особі в розмірі 42 720 гривень 73 копійки за вирахуванням франшизи 500 гривень. Також представник позивача зазначив, що у межах реалізації права, передбаченого підпунктом «в» пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 06 жовтня 2015 року між Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та [PERSON] був укладений договір № 150000038401 про добровільне відшкодування шкоди, відповідно до якого сторони домовились, що відповідач добровільно відшкодує в порядку регресу суму страхового відшкодування у розмірі 42 720 гривень 73 копійки до 25 вересня 2016 року відповідно до затвердженого графіку. Проте, [PERSON] в порушення підпункту 3.1.1 пункту 3.1 укладеного договору порушив строки сплати боргу та фактично в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань та норми статтей 16, 526, 625, 629 Цивільного кодексу України, а такожстатті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» представник позивача просив стягнути з [PERSON] суму завданої матеріальної шкоди в порядку регресу з урахуванням інфляційних витрат, подвійної облікової ставки НБУ за період прострочення та 3 % річних у загальному розмірі 79 343 гривні 76 копійок. Ухвалою від 28 лютого 2019 року прийнято позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до [PERSON] про відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням договорудо розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Уповноважений представник Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» в судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. На адресу суду представник позивача - Дубовий О. С., що діє на підставі довіреності за № 157 - 2018 від 25 жовтня 2018 року, направив на адресу суду заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 4342/19-вх. від 19 червня 2019 року, відповідно до якої просив розглядати справу за відсутності представника позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судові засідання, які призначалися неодноразово, не з`являвся, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Тричі направляв на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи. В судові засіданні, що були призначені на 17 січня 2020 року та 12 лютого 2020 року відповідач повторно не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомляв, ніяких клопотань на адресу суду не направляв, хоча про дату, часі і місце розгляду справи повідомлявся у тому числі шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Відзив на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] не подав. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи належним чином повідомленим про наявність на розгляді у суді справи про стягнення з нього коштів в рахунок відшкодування збитків, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, тривалий час не цікавився розглядом справи, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається з матеріалів справи, 14 червня 2015року о 21 годині 30 хвилин в селищі Високий Харківського району Харківської області на 20 кілометрі + 100 метрів автошляху «Харків - Сімферополь» [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Москвич АЗЛК - 412 ИЭ», державний номерний знак [NUMBER] , виконуючи розворот з узбіччя, не надав перевагу в русі автомобілю марки «Hуundai», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку, що призвело до зіткнення вищевказаних автомобілів, після чого [PERSON] залишив місце дорожньо - транспортної пригоди.Внаслідок зіткнення транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. На момент настання дорожньо - транспортної пригоди транспортний засіб «Москвич АЗЛК - 412 ИЭ», державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] б ув забезпечений за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним 21 квітня 2015 року між Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»та [PERSON] (строк дії договору страхування з 00 години 00 хвилин 15.06.2015 до 04.06.2016 включно), посвідченого страховим полісом № АЕ/3895396. З постанови судді Харківського районного суду Харківської області Токарєвої Н. М., прийнятої 29 липня 2015 року у справі з єдиним унікальним № 635/5046/15 - п, вбачається, що з вини [PERSON] , який порушив пункти 2.10 (а), 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, 14 червня 2015 року о 21 годині 30 хвилин в селищі Високий Харківського району Харківської області на 20 кілометрі + 100 метрів автошляху «Харків - Сімферополь» сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля «Москвич АЗЛК - 412 ИЭ», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який виконуючи розворот з узбіччя, не надав перевагу в русі автомобілю марки «Hуundai», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку, що призвело до зіткнення вищевказаних автомобілів. Ставши учасником дорожньо - транспортної пригоди [PERSON] місце ДТП покинув. Внаслідок зіткнення транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Згідно із страхового акту № 150000038401 від 04 вересня 2015 року, затвердженого заступником директора департаменту врегулювання страхових випадків Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»[PERSON] було вирішено на виконання умов договору страхування перерахувати страхове відшкодування у розмірі 42720 гривень 73 копійки власнику автомобіля «Hyundai Sonata», 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] - [PERSON] . З копії платіжного доручення№ ЗР047045 від 08 вересня 2015 року вбачається, що Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»перерахувало на розрахунковий рахунок [PERSON] у Приватному акціонерному товаристві Акціонерний банк «Приватбанк» страхове відшкодування згідно акту № 150000038401 від 04 вересня 2015 року у розмірі 42720 гривень 73 копійки. При вирішенні спірних правовідносин суд виходить з того, що за своїм правовим характером вони є деліктними, тобто такими, що виникли внаслідок заподіяння шкоди. Правове регулювання спірних правовідносин здійснюється нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Цивільного кодексу України. Пунктом 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування передбачене частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України). Частиною 3 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приписами частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, джерелом підвищеної небезпеки визнається діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 статті 1187 Цивільного кодексу України). Пленум Верховного Суду України у пункті 2 своєї Постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснив, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з статтею 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану винною особою, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Пунктом 38.1.1 «в» статті 38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригодуякщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Відповідно до частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зі змісту постанови Харківського районного суду Харківської області від 29 липня 2015 року у справі з єдиним унікальним № 635/5046/15 - п, вбачається, що з вини [PERSON] , який порушив пункти 2.10 (а), 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, 14 червня 2015 року о 21 годині 30 хвилин в селищі Високий Харківського району Харківської області на 20 кілометрі + 100 метрів автошляху «Харків - Сімферополь» сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля «Москвич АЗЛК - 412 ИЭ», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який виконуючи розворот з узбіччя, не надав перевагу в русі автомобілю марки «Hуundai», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку, що призвело до зіткнення вищевказаних автомобілів. Ставши учасником дорожньо - транспортної пригоди [PERSON] місце ДТП покинув. Внаслідок зіткнення транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Зазначена постанова суду набрала законної сили 10 серпня 2015 року. Таким чином, вина відповідача у скоєнні дорожньо - транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню. Приписами статті 993 Цивільного кодексу України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Як вбачається із матеріалів справи 06 жовтня 2015 року між Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та відповідачем по справі - [PERSON] був укладений Договір № 150000038401 про добровільне відшкодування шкоди(далі - Договір). Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 Договору на підставі статтей 993, 1166 та 1191 Цивільного кодексу України сторони домолись про те, що [PERSON] (боржник) відшкодовує в порядку регресу Приватному акціонерному товариству «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (Кредитор) суму страхового відшкодування, яке було виплачене останнім на підставі Страхового акту № 150000038401 від 04 вересня 2015 року згідно договору про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ 3895396 від 21 квітня 2015 року внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, яка сталася 14 червня 2015 року на 20 кілометрі + 100 метрів автошляху «Харків - Сімферополь» та була визнана страховим випадком. При цьому [PERSON] визнав завдану Приватному акціонерному товариству «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» шкоду у розмірі 42720 гривень 73 копійки та зобов`язався її погасити в добровільному порядку (підпункт 1.2 пункту Договору). Положеннями підпункту 3.1.1 та підпункт 3.2 пункту 3 Договору передбачений графік, відповідно до якого боржник повинен вносити суми грошових коштів щомісячно до 25 числа починаючи з жовтня 2015 року. При цьому, повна сума відшкодування у розмірі 42720 гривень 73 копійок має бути сплачена боржником 25 вересня 2016 року(підпункт 3.2 пункту 3 Договору). Як вбачається з пункту 4 Договору, сторони домовились, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе договірних зобов`язань, сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України. Договор набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань (підпункт 5.1 пункту 5 Договору). При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачем факту підписання вказаного вище договору про про добровільне відшкодування шкоди. З наданого позивачем розрахунку та меморіального ордеру № @2РL709291 від 24 жовтня 2015 року вбачається, що один єдиний платіж, який був сплачений [PERSON] на виконання умов укладеного договору мав місце у жовтні 2015 року у сумі 1780 гривень 00 копійок. Таким чином, на час звернення позивача до суду несплачена сума боргу складає 40940 гривень 73 копійоки. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, що укладений між сторонами по справі договір, за своєю правовою природою, є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язав (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України). Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Із матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання договору № 150000038401 про добровільне відшкодування шкоди від 06 жовтня 2015 року між Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та [PERSON] ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. У свою чергу, відповідач не надав суду доказів виконання зобов`язань за вказаним договором або доказів того, що він у встановленому законом порядку був визнанний недійсним. При цьому, згідно вимог статтей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України у встановлений строк. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені положеннями статті 611 Цивільного кодексу України. Так, згідно вищевказаної норми права, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України). Згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заначена стаття розмішена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу Україн, а отже положення цього розділу поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України). Таким чином, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт). Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо відшкодування шкоди, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільного процесуального кодексу України. Згідно частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Так, відповідачем по справі - [PERSON] не було надано будь - яких доказів на підтвердження здійснення останнім відшкодування завданих збитків потерпілій стороні - [PERSON] або позивачу - Приватному акціонерному товариству «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», у тому числі шляхом належного виконання умов укладеного договору про добровільне відшкодування шкоди від 06 жовтня 2015 рокку, а також не надано доказів, що виплачене позивачем потерпілій стороні відшкодування складає меншу суму. Виходячи з викладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» є обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а отже є такими, що підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1762 гривні 00 копійок, що підтверджено платіжним дорученням № ЗР080811 від 08 листопада 2018 року. Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункту 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»,у зв`язку з чим необхідно стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 гривні 00 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved