Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Прокурор звернувся в інтересах держави в особі Харківської міської ради з позовом, в якому просить: - визнати недійсним надане приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Поддубній Ю.В. 26.10.2018 р. для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , датоване 29.07.1999 р. з реєстраційним номером №5-99-193264 та відміткою про реєстрацію 05.08.1999 р. в реєстровій книзі КП «ХМБТІ» за №П-5-52047, за змістом якого воно видано [PERSON] ; -визнати недійним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 26.10.2018 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В., за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] ; -визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради; - витребувати квартиру [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради. Обгрунтовуючи позовні вимоги прокурор зазначив, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 21.11.2016 р., яке набрало чинності, задоволено позов Харківської міської ради до [PERSON] про виселення із самоправно зайнятого жилого приміщення (неприватизованої квартири [ADDRESS] ) без надання іншого жилого приміщення. Вказаним судовим рішенням встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] є об`єктом комунальної власності територіальної громади м.Харкова згідно з рішенням Харківської міської ради від 28.09.1992 р. та відображається на балансі КП «Жилкомсервіс» відповідно до розпорядження Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 28.02.2007 р. № 196. Рішення про приватизацію квартири [ADDRESS] у даному будинку не приймалося. Між тим, як встановлено органами досудового розслідування в рамках кримінального провадження за фактом незаконного заволодіння квартирою, 26.10.2018 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 378\~000 грн. В договорі зазначено, що квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.07.1999 р. Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним номером №5-99-193264, та зареєстроване в КП «ХМБТІ» 05.08.1999 р. за №П-5-52047. Матеріали нотаріальної справи містять зазначене свідоцтво та довідку, видану [PERSON] заступником директора з інформаційно-аналітичних питань КП «ХМБТІ» Харківської міської ради із зазначенням інформації про належність спірної квартири [PERSON] на піставі зазначеного свідоцтва. В ході слідства встановлено, що таке свідоцтво та така довідка не видавалися, що свідчить про підробку наданих нотаріусу документів. Прокурор вважає, що з огляду на спрямованість спірних свідоцтва та договору на незаконне заволодіння квартирою, вказані правочини є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемними в силу ч.1ч.2 ст. 228 ЦК України, але це не позбавляє права зацікавленої сторони на звернення до суду про визнання даних правочинів недійсними. І відповідно до вимог ч.1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України дані правочини повинні бути визнані недійсними так як вони не відповідають вимогам ч.1 ст. 658 ЦК України, відповідно до якої, право продажу товару належить його власнику, а [PERSON] не є власником квартири, так як свідоцтво на його ім`я не видавалося. В судовому засіданні представник позивача прокурор Гладкіх Д.В. позов підтримав, у вступному слові підтвердив обставини справи, як вони викладені у позові. Відповідач [PERSON] позов не визнав, у вступному слові пояснив, що він є добросовісним набувачем, оскільки був впевнений, що купує квартиру саме у власника житла, до укладання договору квартиру оглядав, гроші передавав продавцю в приміщенні нотаріальної контори перед підписанням договору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, в зв`язку з чим, суд розглянув справу за його відсутності. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача [PERSON] , дослідивши докази, надані сторонами, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Предметом даного спору є квартира [ADDRESS] . Як встановлено в ході розгляду даної справи 26.10.2018 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 378\~000 грн. В договорі зазначено, що квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.07.1999 р. Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним номером №5-99-193264, та зареєстроване в КП «ХМБТІ» 05.08.1999 р. за №П-5-52047. Із досліджених доказів встановлено, що дана квартира на момент посвідчення даного договору не була приватизована і відповідно належала на праві власності територіальній громаді м.Харкова в особі Харківської міської ради. Зазначене встановлено з рішення Московського районного суду м.Харкова від 21.11.2016 р., яке набрало чинності, яким задоволено позов Харківської міської ради до [PERSON] про виселення із самоправно зайнятого жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Вказаним судовим рішенням встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] є об`єктом комунальної власності територіальної громади м.Харкова згідно з рішенням Харківської міської ради від 28.09.1992 р. та відображається на балансі КП «Жилкомсервіс» відповідно до розпорядження Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 28.02.2007 р. № 196. Рішення про приватизацію квартири [ADDRESS] у даному будинку не приймалося. Як вбачається із відповіді на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова про тимчасовий доступ до речей і документів від 19.11.2018 р. Комунальним підприємством «ХМБТІ» не складались та у відділі збереження технічної документації підприємства не обліковуються матеріали архівних справ на квартиру [ADDRESS] . Протягом 2018 року Комунальним підприємством «ХМБТІ» не виготовлялася довідка про зареєстроване станом на 31.12.2012 р. право власності на квартиру [ADDRESS] на запит приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поддубного Ю.В. З огляду на інформацію, яка міститься в зазначених документах, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право власності на житло, начебто видане 29.07.1999 р. Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним номером №5-99-193264 на ім`я [PERSON] даним органом не видавалося і 05.08.1999 р. в КП ХМБТІ за №П-5-52047 зареєстроване не було. Суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним даного свідоцтва, за відсутності самого факту приватизації спірного житла [PERSON] , не підлягають задоволенню, так як неможливо з точки зору загальних правил цивільного законодавства визнати недійсним правочин, який не укладався. Між тим, враховуючи положення статей 215, 203, 658 ЦК України суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсним правочину вчиненого у формі договору купівлі продажу, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , який був посвідчений 26.10.2018 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так як право продажу товару відповідно до ч.1 ст. 658 ЦК України належить його власнику, то відповідно [PERSON] за відсутності доказів належності йому на праві власності квартири не мав права її продавати, що є недодержанням в момент вчинення такого правочину вимог ст. 658 ЦК України. Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Із встановлених судом обставин випливає, що квартира перебуває у власності територіальної громади м.Харкова, інтереси якої представляє Харківська міська рада. Відповідно до вимоги 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, але в даному випадку такі обставини не встановлені, тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання права власності на спірну квартиру за територіальної громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради. Між тим, суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги прокурора про витребування квартири [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради, оскільки такий спосіб захисту прав власника майна обраний позивачем передбачений ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В судовому засіданні не встановлено, що відповідач [PERSON] знав, або міг знати, що продавець не є власником майна, то відповідно є підстави вважати його добросовісним набувачем. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з незаконного володіння. Також суд має зазначити, що обґрунтування прокурором вимог про визнання угод недійсними, з підстав передбачених ч.ч.1-2 ст. 228 ЦК України, є необґрунтованими, так як помилково вважати, що договір купівлі-продажу спірної квартири спрямований на незаконне заволодіння квартирою, в наслідок чого є таким, що порушує публічний порядок, тобто є нікчемним в силу ч.ч.1-2 ст. 228 ЦК України. Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Така правова позиція викладена у Постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 16.11.2009 р. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на відповідачів у рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: partial