Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Територіальної громади Лозівської міської ради Харківської області, третьої особи Відділу реєстрації Лозівської міської ради Харківської області про визнання права власності в порядку набувальної давності, посилаючись на те, що [PERSON] є власницею Ѕ частини квартири, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Лозова, мікрн. 2, б. 20, кв.21. Вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. В 2001 році вони вирішили продати квартиру [PERSON] за 400 доларів США. Так, 21 січня 2001 року між позивачем та [PERSON] було укладено угоду, згідно якої остання отримала від [PERSON] 400 доларів США з терміном повернення до 01червня 2001 року. При цьому сторони угоди усно домовилися, що до 01 червня 2001 року [PERSON] оформить право власності на вищевказану квартиру на [PERSON], а кошти отримані на підставі угоди будуть розрахунком за її вартість. В подальшому [PERSON] поїхала до Росії та не повернулася до теперішнього часу, отримані кошти не повернула і право власності на квартиру за позивачем не оформила. Лише більше ніж через рік знайшовши [PERSON] позивач оформила на себе право власності на Ѕ вищевказаної квартири. Після чого вона заїхала до квартири, в якій проживає по теперішній час, відкрито та безперервно користується нею більш ніж 10 років. В звязку з цим представник позивача просить визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 квартири № 21, будинку № 20, мікрорайон № 2 в м. Лозова, Харківської області, яка не зареєстрована за нею, в порядку набувальної давності. 06 грудня 2018 року представник позивача уточнив позовні вимоги та просив визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 квартири № 21, будинку № 20, мікрорайон № 2 в м. Лозова, Харківської області, яка не зареєстрована за нею, в порядку набувальної давності. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області було відкрито провадження від 10.07.2018 року, позовна заява прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідачам було надано строк 15 днів з дня отримання ними даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідачам, відповідно до вимог ЦПК України, за місцем знаходження були направлені копії позовної заяви та додатків до неї, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі. Відповідачам надано строк для подачі відзиву на позовну заяву з наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву. На адресу суду повернулися поштові повідомлення з відміткою про вручення судової кореспонденції. Таким чином, відповідачам направлені документи відповідно до вимог ЦПК України, заперечень від відповідачів не надійшло, відзив відповідачі не подавали. Позивач та представник позивача адвокат [PERSON] у судове засідання не зявилися, але представник позивача надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності та відсутності його довірителя, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягає в повному обсязі. Також просив в разі неявки відповідачів ухвали по справі заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення йому відомі та зрозумілі. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, про що свідчать оголошення про виклик до суду, розміщені на сайті Судової влади України, причину неявки до суду не повідомили. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи Територіальної громади міста Лозова Харківської області в судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просив розглядати дану справу за відсутності представника та вирішити справу на власний розсуд. Представник третьої особи відділу реєстрації Лозівської міської ради Харківської області про визнання права власності в порядку набувальної давності в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву в якій просила провести розгляд справи за відсутності представника та винести рішення згідно чинного законодавства України. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв'язку з неподанням відповідачами відзиву, та з урахуванням клопотання представника позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що уточнений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира № 21, розташована у житловому будинку № 20 на 2 мікрорайоні в м. Лозова, Харківської області на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.04.2000 року, виданого Лозівською міської радою Харківської області належала на праві спільної сумісної власності відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до\~звіту про\~незалежну оцінку\~вартості квартири\~за адресою:\~Харківська область,\~м.\~Лозова,\~м-н\~2,\~б.\~20,\~кв.\~21,\~ринкова вартість\~цієї квартири\~станом на\~04\~грудня 2018\~року становить\~155700\~гривень. 20 січня 2001 року між позивачем та [PERSON] була укладена угода, посвідчена приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] Згідно даної угоди позивач зайняла [PERSON] 400 доларів США строком до 01 червня 2001 року. При цьому сторони угоди усно домовилися, що до 01.06.2001 року [PERSON] переоформить свою частину квартири на [PERSON], а кошти отримані на підставі угоди в сумі 400 доларів США будуть розрахунком за її вартість. В подальшому, а саме 01.11.2002 року позивач уклала договір купівлі-продажу №389-Н з [PERSON], який був посвідчений Лозівським філіалом Харківської товарної біржи та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності нерухомого майна 01.03.2005 року. Згідно умов даного договору [PERSON] продав, а позивач [PERSON] придбала 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 2, б. 20, кв. 21, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6636145 від 01.03.2005 року, виданим Лозівським бюро технічної інвентаризації. Відповідач [PERSON] умови угоди від 20.01.2001 року до теперішнього часу не виконала, свою частку квартири не переоформила на позивача у справі. Позивач, після оформлення права власності на 1/2 частку вищевказаної квартири переїхала до неї та проживає в ній і на даний час. Тобто, позивач [PERSON] вже понад 10 років добросовісно, відкрито і безперервно користується квартирою № 21, розташованою в будинку № 20 на 2 мікрорайоні в м. Лозова, Харківської області. За приписами ч. 1 с. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Як вказано в ч. 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено законом. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 05.07.2005 року вбачається, що [PERSON] приймає активну участь в благоустрою прилеглої території будинку. Як зазначається в листі Верховного суду України від 01.07.2013 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Відповідно до п. 11 Постанови враховуючи положення статей 335 і 334, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Згідно з п. 13 Постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Відповідно до статті 47 [PERSON] України - кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Тобто право на житло це одне з найповажніших соціально економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до статті 9 Житлового кодексу Української PCP ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Статті 310-311 ЦК України гарантують право громадян на житло та неможливість виселення фізичної особи чи примусового позбавлення житла іншим чином інакше як на підставі закону за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у статті 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року із подальшими змінами та доповненнями (далі Конвенція), відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного житія, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, враховуючи те, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти 1/2 частиною квартири, суд вважає за можливе визнати за нею право власності за набувальною давністю. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, роз'яснює їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Outcome: approved