Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

Представник позивача у серпні 2017 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивує тим, що 19.07.2008 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Тростянецького районного суду від 19.08.2016 року. За час шлюбу сторони придбали житловий будинок за адресою [ADDRESS], який було зареєстровано на позивача. Відповідач забрала правовстановлюючі документи на право власності на житловий будинок та не віддає їх для зняття копій для звернення до суду. Після повернення позивачаіз заробітків він немає змоги потрапити до власного житлового будинку,оскільки позивач змінила замки на вхідних дверях. З цього приводу позивач викликав поліцію, але у допомозі потрапити до будинку, позивачу було відмовлено, рекомендували звернутися до суду. Позивач іншого власного житла не має. Позивач вимушений винаймати квартиру та не має змоги користуватися власним рухомим та нерухомим майном. Позивач визнає, що ? частина житлового будинку належить відповідачці та згоден був мирним шляхом поділити нерухоме та рухоме майно, придбане в період шлюбу, але відповідач не бажає вирішити питання поділу майна мирним шляхом, бажає, щоб все майно залишилось особисто їй та чинить перешкоди позивачу у володінні та користуванні спільним майном. З огляду на викладене, відповідач порушує право позивача як співвласника житлового будинку, який має право на проживання в ньому, яке не може також реалізувати. Посилаючись на указані обставини, представник позивача звернувся до суду і просить: 1) усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою по [ADDRESS] для [PERSON] з боку [PERSON], шляхом надання ключів від вхідних дверей житлового будинку та правовстановлюючих документів на житловий будинок; 2) вселити [PERSON] в житловий будинок за адресою:[ADDRESS] Ухвалою суду від 18.08.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Через неодноразову неявку позивача та його представника в судове засідання судовий розгляд відкладався. Ухвалою суду від 15.02.2018 року було відмовлено [PERSON] у прийнятті до спільного розгляду та об'єднання в одне провадження із первісним позовом зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. Під час судового розгляду [PERSON] пояснював, що вже тривалий час не може потрапити до належного йому будинку, де відповідач проживає сама з їх дитиною, що у тому числі перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною. Минулого року поїхав на заробітки, повернувся і виявив, що дружина змінила замок у вхідних дверях до будинку, і нового ключа не надає, в будинок не пускає. Позивач вважає, що має рівні права з відповідачем на проживання у будинку і користування ним, свого іншого житла позивач не має. Неодноразово намагався відповідач з колишньою дружиною вирішити це питання, але вона відмовляється, звертався навіть в поліцію, але працівники поліції вказали, що допомогти потрапити до будинку не можуть, порекомендували звертатись до суду. На цей час позивач живе у батьків у селі або за місцем роботи, коли виїжджає на заробітки. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник [PERSON] у судовому засіданні заперечили проти позову та просили відмовити у його задоволенні повністю. [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що змінила замок у вхідних дверях, оскільки він зламався. [PERSON] визнала, що не надає позивачу ключі від будинку, оскільки не бажає, щоб він без її відома бував у будинку, і в її відсутність брав будь-які речі. Відповідач згодна, щоб позивач заходив у будинок лише в її присутності. Крім того, за час спільного проживання він її бив, вів себе агресивно, проте вона до поліції не зверталась, а тому їй страшно з ним бути у будинку, їх спільне проживання неможливе. Представник відповідача [PERSON] в обґрунтування заперечень проти позову посилався на те, що позивач насправді не має на меті жити у будинку, він переїхав у с.Білку, де і живе. Позивач не намагається мирно домовитись про порядок спільного користування будинком, навпаки, вчиняє провокації до конфлікту з відповідачем, їх спільне проживання ураховуючи розмір житлової площі неможливий. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з таких мотивів. Сторони з 19.07.2008 по 30.08.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 19.08.2016 року було розірвано (а.с.6). Судом установлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 94138569 від 10.08.2017 року [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу, ВРА №724913, ВРА №724914,16.09.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник З.Д. реєстр №1036, є власником житлового одноповерхового будинку загальною площею 59,2 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] Оцінюючи позиції сторін та вирішуючи питання про те чи порушене відповідачем право позивача та чи підлягає воно захисту у судовому порядку, суд виходить з таких норм матеріального права. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 ЦК України). Зміст права власності визначений статтею 317 ЦК України, яка передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України). Згідно з частинами 1, 2 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також, за змістом роз'яснень, викладених у пункті 33постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року за № 5 згідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позивачем доведено, що він є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а тому як власник має права володіння, користування та розпоряджання належною йому часткою, ці права він має право здійснювати відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач визнала, що не надає позивачу ключі від вхідних дверей і не пускає його до будинку. Ці обставини також підтверджуються аудіозаписом чергової розмови сторін при спробі позивача потрапити до власного будинку і отримати ключі від вхідних дверей, в ході якої відповідач не дозволяє позивачу пройти у будинок і надати ключі, посилаючись на те, що не бажає цього і що це питання вирішуватиметься судом. Отже, якустановлено судом відповідач,замінивши замки у вхідних дверях, фактично чинить позивачу перешкоди у проживанні у будинку і користуванні ним. Доводи відповідача про те, що вона не бажає, щоб позивач входив до житла у її відсутність, не є обґрунтованими і така позиція відповідача позбавляє позивача вільно та незалежно від відповідача користуватись належною йому власністю. Факт постійного проживання у будинку лише [PERSON] не може бути підставою для обмеження правомочностей позивача як співвласника цього будинку. Посилання відповідача в обґрунтування заперечень проти позову на застосування відносно неї насильства позивачем не доведено належними доказами (рішенням суду, яке набрало законної сили), до яких не можна віднести світлини подані до суду відповідачем. Крім того, такі доводи відповідача не є підставою для вчинення перешкод позивачу у користуванні належним йому будинком. Якщо позивач дійсно вчиняє дії, пов'язані із застосування фізичного чи психологічного насильства, належним способом захисту прав відповідача є звернення до органів поліції, а не вчинення дії, пов'язаних із перешкоджанням позивачу проживати та користуватись спірним будинком. Відповідно до положень статті 47 Конституції України, а також статті 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону «Про ратифікацію Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що [PERSON] має право і намір вселитись в належний йому на праві спільної власності будинок, іншого житлового приміщення він не має та після розірвання шлюбу тимчасово проживає у тому числі у своїх батьків. З огляду на викладене, позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд керується положеннями частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 640 грн. 00 коп. судового збору (а.с.2). На підставі викладеного та

Outcome: approved