Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Представник позивача у судове засідання надав письмову заяву у якій повністю підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити стягнувши з відповідача на користь банку наявну заборгованість за кредитним договором на загальну суму у розмірі 207223,80 грн., а також зазначив про можливий розгляд справи без їх участі. Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується відповідними повістками наявними в матеріалах справи, у наданий судом строк відзив на позов не подала, зустрічний позов не пред`явила, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України Третя особа у судове засідання надала письмові пояснення у яких повністю заперечувала проти пред`явленого позову, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, оскільки вимоги банку суперечать нормам чинного законодавства. Крім того зазначила про те що, позивачем пропущено строк звернення до суду з даними вимогами, тому з урахуванням всіх обставин справи, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 03.09.2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ФОП [PERSON] укладений договір банківського обслуговування (поточного рахунку) № [NUMBER] шляхом підписання заяви про відкриття поточного рахунку та картки зі зразками підписів та відбитку печатки. Також 03.09.2012 року [PERSON] подала заявку на встановленням кредитного ліміту на поточний рахунок № [NUMBER] й відповідно поданої заявки їй встановлено кредитний ліміт на рахунок № [NUMBER] . Договір банківського обслуговування зі встановленням кредитного ліміту на поточний рахунок від 03.09.2012 року складається з заяви про відкриття поточного рахунку та картки зі зразками підписів та відбутку печатки від 03.09.2012 року, заявки на встановлення кредитного ліміту від 03.09.2012 року, умов та правил надання банківських послуг за послугою «Кредитний ліміт» та Тарифів банку. Відповідно до договору, [PERSON] встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № [NUMBER] в сумі 30 000,00 грн. в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта, що визначено і врегульовано «Умовами та правилами надання банківських послуг». Також встановлено, що 18.06.2014 року в забезпечення виконання умов договору про надання банківських послуг №1810522607 від 03.09.2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладений договір поруки №1810522607/БР, відповідно умов котрого відповідач зобов`язався за виконання умов договору про надання банківських послуг №1810522607 від 03.09.2012 року, укладеним між позивачем та ФОП [PERSON] , а саме повернення кредиту з Кредитним лімітом по кредитному договору, розмір якого становить 33 916,74 грн. Якщо під час виконання кредитного договору зобов`язання боржника, забезпечені збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладенні цього договору дає згоду на збільшення зобов`язань за кредитним договором в розмірі таких збільшень. Строк дії договору від 03.09.2012 року був до 03.09.2013 року, але у зв`язку з відсутністю порушень умов договору та відсутності запереченні зі сторони відповідача за місяць до закінчення строку договору щороку був продовжений та кінцевий строк договору до 03.09.2014 року. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, представник позивача у позовній заяві вказує розмір заборгованості у розмірі 207223,80 грн. станом на 06.08.2018 року, яка складається з суми 29318,66 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту); суми 71255,94 грн. - загальний залишок заборгованості за процентами нарахованими за період з 27.02.2014 року по 06.08.2018 року (нарахування відсотків здійснювалось на підставі пункту 3.2.1.4.1.2 та 3.2.1.4.1.3 Умов та Правил надання банківських послуг); суми 10711,68 грн. - загальний залишок заборгованості по комісії за період з 01.02.2014 року по 06.08.2018 року відповідно п. 3.2.1.4.4 Умов та Правил надання банківських послуг; суми 95937,52 грн. - загальна сума пені нарахованої згідно п. 3.2.1.5.1 Договору за період з 06.02.2015 року по 06.08.2018 року. Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2015 року по справі №904/5657/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 03.09.2012 року, в розмірі 57117 грн. 63 коп., було задоволено та стягнуто з ФОП [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитом в розмірі 29318 грн. 66 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 15752 грн. 46 коп., пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 9187 грн. 02 коп., заборгованості по комісії в розмірі 2859 грн. 49 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1827 грн. 00 коп. і дане рішення набрало законної сили - 28.08.2015 року. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29318,66 грн., комісії у розмірі 10711,68 грн., процентів у розмірі 71255,94 грн. та пені у розмірі 95937,52 грн., оскільки заборгованість за даним кредитом була стягнута з ФОП [PERSON] за вищевказаним рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2015 року, а тому не може бути стягнута з поручителя. Крім того, представник позивача зазначає період нарахування процентів починаючи з 27.02.2014 року по 06.08.2018 року, нарахування комісії за період з 01.02.2014 року по 06.08.2018 року та нарахування пені за період з 06.02.2015 року по 06.08.2018 року, тобто початком періоду є дата, яка є попередньою від ухвалення рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2015 року, тому з урахуванням вказаних обставин, суд приходить до висновку про безпідставний намір позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором повторно. Так, у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року по цивільній справі №175/4753/15-ц вказано, що банк або інша фінансова установа (кредитодавець) за кредитним договором зобов`язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК). За ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.61 Конституції ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, позивачем за даним позовом не враховано ту обставину, що за відповідним рішенням суду заборгованість вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту, всупереч положенням статті 61 Конституції, призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те саме зобов`язання, а тому позовні вимоги є необґрунтованими. Разом з тим, згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України, про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, з урахуванням вищевказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що вимоги банку про стягнення процентів та пені після 10.08.2015 року (після дати ухвалення рішення господарським судом Дніпропетровської області про стягнення заборгованості) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Зокрема, такі правові висновки, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18. Разом з тим, у статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами(ч. 1ст. 252 ЦК України). Крім того, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст.251 та ч. 2 ст.252 ЦК України). Також суд враховує той факт, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку пред`явлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Як видно із змісту договору поруки порука припиняється з припиненням усіх зобов`язань позичальника по кредитному договору. Також порука припиняється, якщо банк в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргового зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4.1), тобто встановлено дві умови. Так, в першій частині вказаного пункту не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов`язань боржників за основними договорами не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ЗО березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин зазначено, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно правової позиції Верховного Суду України умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (постанова від 18 липня 2012 року по справі № 6-78цс12). У постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-2056цс15 ВСУ був викладений правовий висновок, згідно якого строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців). Таким чином, представник позивача протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя [PERSON] , що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. За правилами ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ст.ст. 256, 267 ЦК, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги чинні норми чинного законодавства суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність пред`явлених позовних вимог, тому вважаю за необхідне відмовити у задоволенні позову. Судові витрати слід залишити за позивачем, відповідно ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed