Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Прокурор Макарівського району Київської області (далі - прокурор) звернувся із позовом до Макарівської районної державної адміністрації Київської області (далі - Макарівська РДА), [PERSON], (далі - відповідач), Садового товариства «Берізка» (далі - с/т «Берізка»), третя особа без самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство «Макарівське лісове господарство» (далі - ДП «Макарівський лісгосп»), в якому просив скасувати розпорядження Макарівської районної державної адміністрації №39 від 16.12.2004 року; скасувати розпорядження Макарівської районної державної адміністрації № 35 від 21.01.2005 року; скасувати розпорядження Макарівської районної державної адміністрації № 1943 від 22.12.2009 року; скасувати розпорядження Макарівської районної державної адміністрації №290 від 17.03.2010 року; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 849698 від 21.09.2010 року, виданий на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,12 га для ведення садівництва з кадастровим номером 3222782300:12:032:0005; зобов'язати [PERSON], звільнити та повернути у власність держави земельну ділянку загальною площею 0,12 га вартістю 23976,00 грн., з цільовим призначенням - для ведення садівництва на території Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області. В подальшому, ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 05.12.2013 року було об'єднано в одне провадження справи за позовом прокурора Макарівського району Київської області до Макарівської районної державної адміністрації Київської області [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], (далі - відповідачі) Садового товариства «Берізка», третя особа без самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство «Макарівське лісове господарство» (далі - ДП «Макарівський лісгосп»), про скасування розпоряджень Макарівської районної державної адміністрації №39 від 16.12.2004 року, № 35 від 21.01.2005 року, № 1943 від 22.12.2009 року, №290 від 17.03.2010 року, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки відповідачів та повернення цих земельних ділянок у власність держави. В обґрунтування позову прокурор зазначив, що проведеною перевіркою щодо законності відведення земельних ділянок природно-заповідного фонду було встановлено, що лісові землі, які було передано у користування с/т «Берізка» та в подальшому передано у власність відповідачам для ведення садівництва в межах Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області є землями природно-заповідного фонду та перебували під дією охоронного зобов'язання від 16.03.2000 року, виданого ДП «Макарівський лісгосп» щодо земельної ділянки площею 785,0 га (квартали Забуянського лісництва №№ 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50) ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Урочище Мутвицьке», оголошеного Указом Президента України «Про оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення» від 20 серпня 1996 року № 715/96. У порушення вимог Земельного, Лісового кодексів України, Закону України «Про природно-заповідний фонд» Макарівська районна державна адміністрація не мала повноважень щодо передачі спірних земельних ділянок у користування с/т «Берізка» та у власність відповідачам для ведення садівництва, які відносяться до земель ландшафтного заказника загально державного значення «Урочище Мутвицьке», у тому числі районна державна адміністрація не погоджувала вилучення земельної ділянки з Верховною Радою України, а також таке вилучення земельної ділянки не проводилося Кабінетом Міністрів України. Крім того, прокурор вказував, що районною державною адміністрацією не дотримано порядку зміни цільового призначення спірних земельних ділянок, встановленого ст. 20 ЗК України, ст. 42 ЛК України, при їх передачі у користування с/т «Берізка» та у власність відповідачам, так як спірні земельні ділянки належали до земель лісового фонду. Також прокурор вказував на порушення порядку відведення земельних ділянок відповідачам, а саме на відсутність висновку державної експертизи землевпорядної документації, обов'язковість якого передбачена ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 06.12.2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 21.05.2014 року, позовні вимоги прокурора залишено без задоволення. Відмовляючи в задоволенні позову суди виходили з того, що спірні земельні ділянки, які передані в оренду с/т «Берізка» та у власність відповідачам, не входять до тих земель Забуянського лісництва, які увійшли до заказника загальнодержавного значення «Урочище Мутвицьке» та не відносяться до земель природо заповідного фонду. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 року зазначені судові рішення скасовано а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції, не спростовуючи висновків судів про не входження спірних земельних ділянок до тих земель Забуянського лісництва, які увійшли до заказника загальнодержавного значення «Урочище Мутвицьке» і як наслідок не відносяться до земель природо заповідного фонду, вказав, що при новому розгляді справи слід перевірити дотримання органами державної влади вимоги ст. 42 ЛК України та ст. 20 ЗК України щодо порядку зміни цільового призначення земель, що були передані в оренду с/т «Берізка» та у власність відповідачам. В судовому засіданні прокурор вимоги за даним позовом підтримав, просив їх задовольнити із вказаних у позовній заяві підстав. Представник відповідачів [PERSON], та представник с/т «Берізка» [PERSON], у судовому засіданні проти задоволення вимог прокурора заперечили, просили у задоволенні його позову відмовити. На обґрунтування заперечень проти позову вказали, що земельні ділянки, які були передані у користування с/т «Берізка», а в подальшому у власність відповідачів, не відносяться до земель природно-заповідного фонду та не входять до заказника «Урочище Мутвицьке». Заказник створювався по матеріалам базового лісовпорядкування 1983 року, та його площа становить 785,3 га, натомість площа лісництва, із земель якого створювався заказник, становить 796 га, тобто різниця у площі становить майже 11 га, де і розташована спірні земельні ділянки. У охоронному зобов'язанні, виданому ДП «Макарівський лісгосп», зроблено помилку щодо 42 квадрату лісництва, з якого до заказника увійшли не всі виділи. Вказане додатково підтверджується наданим прокурором листом Міністерства екології та природних ресурсів, з якого вбачається, що не всі виділи кварталів лісництва увійшли до заказника «Урочище Мутвицьке». Більше того, обставини щодо предмету доказування у даній справі, а саме невіднесення спірних земельних ділянок до земель природно-заповідного фонду, дотримання порядку зміни цільового призначення спірних земельних ділянок, законності оспорюваних прокурором розпоряджень Макарівської РДА, в силу ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню у даній справі, оскільки вони встановлені рішенням Макарівського районного суду Київської області від 16.05.2013 року у справі №370/674/13-ц за позовом прокурора Макарівського району Київської області до Макарівської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON], Садового товариства «Берізка», третя особа без самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство «Макарівське лісове господарство», про скасування розпоряджень, визнання недійсним державного акту на право власності на земельні ділянки та повернення земельної ділянки у державну власність, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 03.10.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.05.2014 року № 6-10302св14. Також відповідачі вказували, що ДП «Макарівський лісгосп» погодило вилучення у нього з користування земельних ділянок для передачі у користування садовому товариству, відповідно і надало згоду на зміну цільового призначення цих земельних ділянок. При цьому, орган, до повноважень якого відноситься розпорядження спірними земельними ділянками, в даному випадку Макарівська РДА, змінила цільове призначення цих земельних ділянок для ведення садівництва. Переведення лісових ділянок до нелісових провадиться за умови сплати втрат лісогосподарського виробництва, від сплати яких фізичні особи звільнені, та сплати збитків за деревину, які відсутні, оскільки ці ділянки не були вкриті лісовою рослинністю. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ДП «Макарівське лісове господарство» у засіданні проти вимог прокурора заперечив, просив у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених відповідачами у справі. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Розпорядженням Макарівської РДА № 35 від 24.01.2005 року враховуючи висновок державної землевпорядної експертизи було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду с/т «Берізка» для ведення колективного садівництва в межах Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області та передано в оренду терміном на 49 років с/т «Берізка» земельну ділянку площею 1,9977 га для ведення колективного садівництва в межах Забуянської сільської ради Макарівського району. Як вбачається із довідки Макарівського районного відділу земельних ресурсів без номеру та дати, адресованої землевпорядній організації ТОВ «ТІОН-3», землі, які передаються с/т «Берізка» для ведення садівництва в межах Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області станом на 30.11.2004 року рахується ліси І групи у квадраті 42 виділ 6 і квадраті 43 виділ 1 загальною площею 2,0 га Забуянського лісництва та не вкриті лісовою рослинністю. Дана земельна ділянка переведена з лісових земель до нелісових при умові відшкодування збитків Макарівському держлісгоспу згідно листа Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» за №01-187 від 12.10.2004 року. Розпорядженням Макарівської РДА № 1943 від 22.12.2009 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на землю 16-ом громадянам членам садового товариства «Берізка» для ведення садівництва площею 1,92 га в межах Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області. Розпорядженням Макарівської РДА від 17.03.2010 року за № 290 затверджено технічну документацію із землеустрою про передачу 16-ти громадянам членам садівничого товариства «Берізка» земельних ділянок у власність для ведення садівництва в межах Забуянської сільської ради загальною площею 1,92 га, та відповідно передано у власність відповідачам земельні ділянки по 0,12 га кожному за рахунок земель с/т «Берізка» Забуянської сільської ради Макарівського району. У подальшому відповідачам видані держані акти на право власності на земельні ділянки: відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON], видано державні акти серії ЯЛ № 849698; ЯЛ № 849699; ЯЛ № 849696; ЯЛ № 849707; ЯЛ № 849695; ЯЛ № 849708; ЯЛ № 849710; ЯЛ № 849700; ЯЛ № 849713; ЯЛ № 849705; ЯЛ № 849702 на земельні ділянки площами по 0,12 га кожна для ведення садівництва, зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та з відповідними кадастровими номерами 3222782300:12:032:0005; 3222782300:12:032:0006; 3222782300:12:032:0003; 3222782300:12:032:0014; 3222782300:12:032:0002; 3222782300:12:032:0015; 3222782300:12:032:0017; 3222782300:12:032:0007; 3222782300:12:032:0010; 3222782300:12:032:0012; 3222782300:12:032:0009. Судом також встановлено, що Указом Президента України «Про оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення» від 20 серпня 1996 року № 715/96 оголошено ландшафтним заказником загальнодержавного значення «Урочище Мутвицьке». 16.03.2000 року директору ДП «Макарівський лісгосп» видано охоронне зобов'язання щодо земельної ділянки площею 785,0 га у межах ДП «Макарівське лісове господарство» Забуянського лісництва (квартали №№ 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50) ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Урочище Мутвицьке». Землекористувача ДП «Макарівське лісове господарство» зобов'язано забезпечити додержання вимог відповідного праового режиму території. Судом встановлено, що заказник «Урочище Мутвицьке» формувався на матеріалах базового лісовпорядкування 1993 року, який був розширений у 2003 році (зі зміненою нумерацією квадратів), загальна площа якого становить 785,3 га. Земельні ділянки відповідачів на теперішній час знаходиться у межах 42 квадрату (виділ 6) лісового масиву, а до лісовпорядкування 2003 року це був 72 квадрат (виділ 12). Як вбачається із матеріалів справи, виділ 12 квадрату 72 (нині виділ 6 квадрату 42) території Забуянського лісництва у територію заказника не входить, що підтверджується науковою характеристикою та планом лісового масиву Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Київській області, де зазначено, що виділ 12 квадрату 72 до заказника не входить, а загальна площа його становить 785,3 га, що на 10,7 га менше ніж загальна площа всіх виділів кожного із 15 квадратів, загальна площа яких становить 796 га лісового масиву Забуянського лісництва. Відповідно до вказаної наукової характеристики Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Київській області на територію, що резервується з метою створення ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Мутвицький», Макарівського району Київської області та наданого ним плану лісового масиву, що проектується під заказник, вказаний заказник формувався за рахунок території Забуянського лісництва Макарівського держлісгоспу в 15 квадратах із зазначенням конкретних виділів кожного квадрату, а саме: квадрати 54; 55; 56 виділи 2-18; квадрати 57; 58; 71 виділи 1-23; 25-29; квадрат 72 виділи 1-11, 13-17; квадрати 73; 74; 75 виділи 1, 3-6; квадрати 78; 79 виділи 3-25; квадрат 80 виділ 1-8; 10-23; квадрати 81; 82, всього загальною площею 785,3 га, з якого вбачається, що виділ 12 квадрату 72 (нині виділ 6 квадрату 42), в якому розташована спірна земельна ділянка, у територію заказника не входить та не резервувався для цих потреб. Вирішуючи вимоги прокурора за даним позовом суд керується наступним. Підставою позову прокурора є порушення місцевою державною адміністрацією заборони на передачу у власність громадян земель природно-заповідного фонду. Так відповідно до п. г) ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у редакції, яка діяла на момент передачі у власність відповідача земельної ділянки, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належали землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. Також положеннями ч. 1 ст. 150 ЗК України (у відповідній редакції) визначалося, що землі природно-заповідного фонду відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускалося, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті, а саме для будівництва об'єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередач, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об'єктів соціально-культурного призначення, нафтових тощо за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджувалося Верховною Радою України. Відповідно до ст. 44 ЗК України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) до земель природно-заповідного фонду включалися природні території та об'єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об'єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва). Статус земель природно-заповідного фонду, а саме правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об'єктів визначається Законому України «Про природно-заповідний фонд України» від 16.06.1992 року № 2456-XII (далі Закон № 2456-XII). Відповідно до преамбули та ст. 27 Закону 2456-XII (на момент створення заказника) пам'ятками природи оголошувалися окремі унікальні природні утворення, що мають особливе природоохоронне, наукове, естетичне, пізнавальне і культурне значення, з метою збереження їх у природному стані та охороняються як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Оголошення пам'яток природи провадилося без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів у їх власників або користувачів. Порядок створення й оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду визначається ст.ст. 51-53 Закону № 2456-XII. Відповідно до ст. 51 Закону № 2456-XII підготовка і подання клопотань про створення чи оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду можуть здійснюватися органами Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, науковими установами, природоохоронними громадськими об'єднаннями або іншими заінтересованими підприємствами, установами, організаціями та громадянами. Клопотання подаються до державних органів, уповноважених проводити їх попередній розгляд. Клопотання має містити обґрунтування необхідності створення чи оголошення території або об'єкту природно-заповідного фонду певної категорії, характеристику природоохоронної, наукової, естетичної та іншої цінності природних комплексів та об'єктів, що пропонуються для заповідання, відомості про місцезнаходження, розміри, характер використання, власників та користувачів природних ресурсів, а також відповідний картографічний матеріал. До клопотань додаються документи, що підтверджують та доповнюють обґрунтування необхідності створення чи оголошення територій або об'єктів природно-заповідного фонду. Статтею 52 цього ж Закону встановлено, що клопотання про необхідність створення чи оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду попередньо розглядається у місячний строк, зокрема щодо територій та об'єктів загальнодержавного значення - Міністерством охорони навколишнього природного середовища України. На підставі результатів погодження клопотань Міністерство охорони навколишнього природного середовища України забезпечує розробку спеціалізованими проектними та науковими установами проектів створення природних заповідників, біосферних заповідників, національних природних парків, заказників, пам'яток природи, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення. Рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України (стаття 53 Закону № 2456-XII). Порядок відведення земельних ділянок природним заповідникам, біосферним заповідникам, національним природним паркам, регіональним ландшафтним паркам, а також ботанічним садам, дендрологічним паркам, зоологічним паркам визначається Земельним Кодексом України. Заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва й інші території та об'єкти природно-заповідного фонду, які створюються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами Міністерства охорони навколишнього природного середовища України з оформленням охоронного зобов'язання. Так, ДП «Макарівський лісгосп» було видано охоронне зобов'язання, зареєстроване у Державному управлінні охорони навколишнього природного середовища в Київській області, згідно якого він як землекористувач зобов'язаний забезпечити додержання вимог заповідного режиму на території ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Урочище Мутвицьке». З аналізу вказаних вище норм Закону № 2456-XII вбачається, що вказане охоронне зобов'язання не є документом, який встановлює межі та площу об'єкту природно-заповідного фонду, як помилково вважав прокурор, а лише зобов'язує землекористувача, в даному випадку ДП «Макарівське лісове господарство», забезпечити дотримання відповідного правового режиму на даній території, що узгоджується із розділом IX Закону № 2456-XII «Охорона територій та об'єктів природно-заповідного фонду, контроль за додержанням їх режиму». Враховуючи викладене, посилання прокурора на те, що у охоронному зобов'язанні вказаний 42 квадрат лісництва, що підтверджує, що цей квадрат повністю входить до заказника «Урочище Мутвицьке» судом відхиляється. Натомість, як вбачається із витребуваних судом у Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Київській області, наукової характеристики на територію, що резервується з метою створення ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Мутвицький», виділ 12 квадрату 72 території Забуянського лісництва у територію заказника не входить. Вказане підтверджується також наданими вказаним управлінням планом лісового масиву, що проектується під заказник, де також зазначено, що виділ 12 у заказник не входить, площа заказника 785,3 га, а з плану всього лісового масиву Забуянського лісництва вбачається, що його площа становить 796 га, тобто на 10,7 га менше, з чого суд приходить до висновку, що 10,7 га Забуянського лісництва до заказника загальнодержавного значення «Мутвицький» не входить, відповідно виділ 12 кв. 72, нині виділ 6 квадрату 42, де знаходяться ділянки відповідачів, до заказника не входить. Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд розглядає справу лише в межах та відповідно до заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами (ст. 10, 11, 60 ЦПК України). Посилання прокурора на те, що доказом належності спірної земельної ділянки до земель ландшафтного заказника є довідка відділу земельних ресурсів з форми № 6-зем, лист ДП «Макарівський лісгосп» № 250 від 13.05.2013 року та лист Міністрества екології та природних ресурсів України без номеру та дати суд не бере до уваги, оскільки відомості зазначені в них спростовуються науковою характеристикою на територію, що резервується з метою створення ландшафтного заказника «Мутвицький», виданою Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища у Київській області та наданим ним планом лісового масиву, що проектується під заказник, пізнішим листом ДП «Макарівський лісгосп» № 284 від 26.05.2013 року та поясненнями його представника в суді про те, що спірна земельна ділянка не резервувалась для природно-заповідного фонду. Інших доказів розташування земельної ділянки відповідачів на землях природно-заповідного фонду прокурором не надано. Таким чином суд приходить до висновку, що земельна ділянка, яка передана в оренду с/т «Берізка» і потім у власність відповідачам, не входить до земель Забуянського лісництва, які увійшли до заказника загальнодержавного значення «Урочище Мутвицьке», та відповідно не є землями природно-заповідного фонду. Більше того, вказані обставини в силу ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню у даній справі, оскільки вони встановлені рішенням Макарівського районного суду Київської області від 16.05.2013 року у справі №370/674/13-ц за позовом прокурора Макарівського району Київської області до Макарівської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON], Садового товариства «Берізка», третя особа без самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство «Макарівське лісове господарство», про скасування розпоряджень, визнання недійсним державного акту на право власності на земельні ділянки та повернення земельної ділянки у державну власність, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 03.10.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.05.2014 року № 6-10302св14. Щодо доводів прокурора, про недотримання районною державною адміністрацією порядку зміни цільового призначення спірних земельних ділянок, встановленого ст. 20 ЗК України, ст. 42 ЛК України, при їх передачі у користування с/т «Берізка» та у власність відповідачам, так як спірні земельні ділянки належали до земель лісового фонду, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 42 ЛК України (в редакції від 1 січня 2004 року) переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя. Згідно ст. 20 ЗК України (в редакції від 7 грудня 2004 року) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Таким чином, для встановлення правомірності зміни цільового призначення спірних земельних ділянок слід встановити до повноважень яких органів законом було віднесено їх передачу спірних у власність чи користування. Так, земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в ч. 2 ст. 3 ЗК України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Крім цього, згідно п. 3 Прикінцевих положень встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Кодексом, діють у частині, що не суперечить цьому Кодексу. Отже вказаними нормами встановлено пріоритет ЗК України на земельні відносини, що виникають при використанні лісів. Згідно ст.ст. 116, 118, 122, 123, 124 ЗК України (у редакції, чинній станом на час передачі в оренду земельної ділянки с/т «Берізка») повноваження щодо прийняття рішень про передачу спірних земельних ділянок у власність або надання у користування належали місцевій державній адміністрації, що кореспондується із нормами ст. 17 ЗК України та повноваженнями державних адміністрацій з питань земельних відносин визначених Законом України «Про місцеві державні адміністрації». Відповідно до ч. 3 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу. Таким чином, оскільки передача спірних земельних ділянок в оренду с/т «Берізка» за чинним на той час ЗК України відносилась до повноважень місцевої державної адміністрації, згідно ст. 20 ЗК України місцева державна адміністрація мала право і приймати рішення про зміну цільового призначення цих земельних ділянок при передачі їх в оренду, що і мало місце у даному випадку. Також при зміні цільового призначення земельної ділянки та передачі її в оренду відбувалися за проектом відведення із проведенням державної екологічної експертизи. Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952, ратифікований законом України від 17.07.1997 № 475/97-вр, ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А тому вимоги прокурора щодо визнання незаконним та скасування розпоряджень Макарівської РДА, державних актів, виданих на їх підставі та повернення земельних ділянок у власність держави є незаконними, оскільки такі вимоги спрямовані на позбавлення права власності відповідачів, набутого відповідно до вимог законодавства та порушують основоположні права людини. У цьому зв'язку необхідно зазначити про наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Суд акцентує увагу на тому, що, здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки в оренду та потім у власність відповідно до ст.ст. 116, 118, 121, 122 п. 12 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, Макарівська районна державна адміністрація діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на той час законодавства. Відповідачі, як правонабувачі, не мали і не могли мати можливості перевіряти правильність рішень Макарівської районної державної адміністрації щодо реалізації нею наданої чинним законодавством компетенції, а зобов'язані були лише дотримуватися встановлених законом умов та порядку набуття земельної ділянки у власність. В той же час, відповідачі мали обґрунтовані очікування щодо дотримання суб'єктом владних повноважень при прийнятті ним рішення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, тобто, розраховував на те, що суб'єкт владних повноважень діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Відтак, в спірних правовідносинах, навіть за наявності доведених фактів порушення органом державної влади вимог чинного законодавства України, це не могло б бути безумовною підставою для скасування прийнятих розпоряджень, виданих на їх підставі державних актів на право власності на землю та повернення цих ділянок у власність держави. Відповідачі, звернувшись до компетентного органу із заявами про виділення їм у власність земельної ділянки, виконали всі передбачені чинним на той момент законодавством України вимоги (розробка проекта землеустрою, погодження та отримання висновків компетентних органів тощо), що стало підставою для надання їм земельної ділянки. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року суд акцентує увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії») (www.echr.coe.int/echr), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідачі мали право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини в Рішенні «Єтретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» також зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон. Застосовуючи відповідну практику в аналогічній справі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 17 жовтня 2012 № 6- 31093св12 [Режим доступу: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/26950292] вказує на те, що «задовольняючи позов прокурора та позбавляючи громадянина права власності на набуте майно з огляду на наявність порушень при передачі земельних ділянок у власність з боку органу держаної влади, суди також не врахували, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсними розпоряджень про передачу земельних ділянок та повернення спірного майна державі в порушення права власності набувачів, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність. Обґрунтовуючи позов, прокурор про наявність таких обставин не зазначав.» Крім цього, вказане рішення Європейського суду також було застосовано Верховним Судом України у Постанові від 14.03.2007 у справі №21-8во07, де вказував, що: «Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця». Отже, відповідачами право власності набуте в законному порядку, відповідно до вимог чинного законодавства України, без вчинення жодної протиправної дії, а тому немає підстав для позбавлення їх права власності на землю. Враховуючи викладене, оскільки прокурором не доведено жодної підстави для визнання незаконним та скасування розпоряджень Макарівської РДА щодо передачі в оренду с/т «Берізка» земельної ділянки, суд дані вимоги залишає без задоволення. Більше того, прокурором чомусь не оспорюється укладений на підставі оспорюваного розпорядження договір оренди земельної ділянки, укладений із с/т «Берізка». Що ж до вимог, про скасування розпоряджень Макарівської РДА про надання дозволу на затвердження документації із землеустрою, її затвердження та передачу у власність ділянок відповідачам, а також визнання недійсним державних актів на право власності на ці ділянки, то ці вимоги є похідними від вимог, у задоволенні яких суд відмовляє, та як вже було зазначено вище, прокурором не доведено тих обставин, що відповідачам передано у власність ділянки, які відноситься до природно-заповідного фонду чи то з порушенням зміни їх цільового призначення. Вказане також опосередковано підтверджується тим, що орган земельних ресурсів, який погоджував в установленому порядку проекти землеустрою щодо передачі в оренду ділянки с/т «Берізка», і щодо передачі у власність ділянки відповідачу, не встановив, що ці землі належать до природно-заповідного фонду. Посилання прокурора на те, що не дотримано порядку оформлення у власність ділянки відповідачем, оскільки у проекті відведення земельної ділянки відсутній висновок державної експертизи, спростовується листом Головного управління Держземагенства у Київській області № 27-10-0.6-1019/2-14 від 11.03.2014 року, згідно якого по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду с/т «Берізка» для ведення колективного садівництва в межах Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області була проведена державна землевпорядна експертиза та надано позитивний висновок державної експертизи землевпорядної документації від 03.12.2004 року за № 14-316. Посилання прокурора на порушення кримінального провадження за фактом незаконної передачі у власність земельних ділянок природно-заповідного фонду не підтверджується доказами та не стосується предмета доказування у даній справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed