Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що позивачу на праві власності належить 3/8 частки кв. [ADDRESS] , співвласником якої є відповідач, який чинить перешкоди [PERSON] у вселенні до такої двокімнатної квартири, яка складається з жилої кімнати 17,1 кв. м., жилої кімнати 10,3 кв. м., кухні 7,5 кв. м., вбиральні 1,0 кв. м., ванної 2,0 кв. м., коридору 4,9 кв. м., вбудованої шафи 0,2 кв. м., лоджії 4,3 кв. м. (загальна площа - 45,1 кв. м.). Оскільки сторони не можуть знайти домовленості щодо користування таким житлом, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою позивачу, то останній зазначав, що 3/8 частки спірної квартири складає 10,3 кв. м. житлової площі, що в натурі відповідає площі меншої житлової кімнати. На підставі викладеного просив суд вселити його до кв. [ADDRESS] та встановити порядок користування такою квартирою, за яким в користування позивача виділити житлову кімнату площею 10,3 кв. м., а у користуванні відповідача залишити кімнату житловою площею 17,1 кв. м., залишивши при цьому в загальному користуванні сторін кухню, вбиральню, ванну, коридор та вбудовану шафу, а судові витрати стягнути з відповідача. Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Пудак О. І., у судове засідання не з`явились, надавши заяви з проханням справу розглянути за відсутності сторони позивача, задовольнивши заявлені позовні вимоги повністю, не заперечуючи при цьому проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився повторно за невідомих суду причин, будучи про час й місце розгляду справи належним чином повідомленим. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що за інформацією з ККП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» від 30 листопада 2021 року вбачається, що кв. [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12 листопада 1993 року належала [PERSON] та [PERSON] . Натомість, суд встановив, що відповідно до договору дарування від 17 листопада 2020 року, реєстр нотаріусу № 2259, [PERSON] став власником 3/8 частки кв. [ADDRESS] (загальна площа 45, 1 кв. м., житлова площа 27,4 кв. м.), що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 листопада 2020 року та 23 листопада 2021 року. Згідно із технічним паспортом від 12 жовтня 2004 року на кв. [ADDRESS] (загальна площа 45,1 кв. м., житлова площа 27,4 кв. м.) вбачається, що вказана квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат площами 17,1 кв. м. та 10,3 кв. м. відповідно. Крім цього кв. [ADDRESS] складається з нежитлових приміщень: кухня площею 7,5 кв. м., коридор площею 4,9 кв. м., ванна кімната площею 2,0 кв. м., вбиральня площею 1,0 кв. м., вбудована шафа площею 0,2 кв. м. та лоджія площею 4,3 кв. м. За інформацією від 13 грудня 2021 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що у кв. [ADDRESS] зареєстрована з 28 вересня 2004 року лише [PERSON] , [INFO] , як колишній співвласник такого житла, якій належало 3/8 частки кв. [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 155 Житлового кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. На підставі ст. 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання, зокрема, для власного проживання. Згідно із ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. На підставі ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За п.\~14\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~22\~грудня 1995\~року №\~20\~«Про судову\~практику у\~справах за\~позовами про\~захист права\~приватної власності»\~зазначено, якщо квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вказано, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. За ст. 104 Житлового кодексу визначено право члена сім`ї наймача вимагати укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення. Відповідно ж до ст. 159 Житлового кодексу предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). При цьому суд зазначає, що у даному випадку в першу чергу застосуванню підлягають норми ЦК, які регулюють питання права власності, тому положення Житлового кодексу, які регулюють питання користування житловим приміщенням, застосуванню підлягають додатково до норм ЦК в частині, що не суперечать нормам ЦК, оскільки право користування є лише однією з однак права власності на спірну квартиру. Отже, в судовому засіданні було встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками двокімнатної кв. [ADDRESS] , тому мають право вільно розпоряджатися належною їм власністю відповідно до їх частки у праві власності на вказане житло. Враховуючи наведені правові норми та встановлені судом обставини справи, за відсутності доказів зворотного з боку відповідача, суд дійшов висновку, що права [PERSON] були порушені [PERSON] , як співвласником спірного житлового приміщення, в межах заявлених позовних вимог щодо обмеження позивача на користування належною йому часткою кв. [ADDRESS] , які підлягають захисту в цій частині шляхом вселення [PERSON] до такого житла. Також суд зауважує, що позивач, набувши право спільної часткової власності на кв. [ADDRESS] відповідно до закону, будучи не позбавленими свого права власності на 3/8 частки такого нерухомого майна, обґрунтовано звернувся до суду із вимогою про визначення порядку користування вказаним житлом. На підставі викладеного вмотивування, суд дійшов переконання, що заявлені позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на нормах права, тому підлягають задоволенню також шляхом визначення порядку користування між сторонами по справі кв. [ADDRESS] . Отже, суд дійшов висновку, що слід надати [PERSON] у користування меншу кімнату житловою площею 10,3 кв. м., яка становить 3/8 частки житлової площі такої квартири (27,4 х 3 / 8 = 10,3), а [PERSON] житлову кімнату площею 17,1 кв. м., що становить 5/8 частки житлової площі такої квартири (27,4 х 5 / 8 = 17,1), залишивши у спільному користуванні сторін, як співвласників, нежитлові приміщення кв. [ADDRESS] , а саме: кухня, коридор, ванна кімната, вбиральня, вбудована шафа. Також суд зазначає, що за ст. 47, 48 Житлового кодексу норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. На підставі п. 53 Постанови Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. Згідно із Розпорядженням представника президента України від 20 січня 1994 року № 27, узгодженого з радою Донецької обласної спілки незалежних галузей профспілок за постановою від 16 грудня 1993 року № 11-35, середня норма забезпечення жилою площею у всіх містах та районах Донецької області визначена на рівні 9 кв. м. на одного чоловіка. За ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Враховуючи, що у спірній квартирі фактично проживає одна особа, а жила площа такої квартири становить 27,4 кв. м., визначення порядку користування вказаною квартирою між її співвласниками в будь-якому випадку не призведе до погіршення житлових умов такої особи (27,4 / 3 = 9,13 > 9). Крім того, порядок користування спірною квартирою, визначений судом, відповідає часткам сторін у праві власності на квартиру, тому не призводить до порушення прав відповідача, як співвласника кв. [ADDRESS] , виходячи з розміру належної йому частки такого житла. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 18 жовтня 2018 року по справі № 756/9713/16-ц. Отже, виходячи з викладеного судом обґрунтування, заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином на підставі ст. 141 ЦК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати [PERSON] з оплати судового збору в сумі 1816 грн.

Outcome: approved