Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із позовом до [PERSON], Головного управління Держгеокадастру у Київській області, у якому із урахуванням збільшених позовних вимог просив суд: ?визнати незаконним (недійсним) та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 22 вересня 2014 року № 10-9523/15-14-сг «Про надання дозволу на розробку документації», яким надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 44,6957 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності; ?визнати незаконним (недійсним) та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 30 грудня 2014 року № 10-15820/15-14-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду» ГУ Держземагенства у Київській області затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду» для ведення фермерського господарства [PERSON] на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області та надано в оренду [PERSON] земельну ділянку загальною площею 44,6957 га (кадастровий номер 3222981800:01:005:0001) для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, строком на 21 рік, розташовану на території Ємчиської сільської ради (за межами населеного пункту) Миронівського району Київської області; ?визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 26 грудня 2016 року, укладений Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області з громадянином [PERSON], за яким [PERSON] передано в оренду земельну ділянку загальною площею 44,6957 гектар, кадастровий номер якої: 3222981800:01:005:0001, для ведення фермерського господарства строком на 7 років, розташовану на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області; ?скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки загальною площею 44,6957 гектар, кадастровий номер якої: 3222981800:01:005:0001, розташованої на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області, за договором оренди земельної ділянки від 26 грудня 2016 року, укладений Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області з громадянином [PERSON], зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 грудня 2016 року. Свої вимоги, мотивувала тим, що 21 серпня 2014 року за результатами розгляду заяви [PERSON], Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області було видано наказ № 10-4842/15-14-сг від 21 серпня 2014 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 44,6957 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області. На виконання прийнятого рішення [PERSON] було замовлено та виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та подано до Головного управління Держгеокадастру у Київській області для затвердження. 17 жовтня 2014 року ГУ Держемагенства у Київській області було видано Наказ № 10-8607/15-14-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки». Відповідно до вказаного Наказу 17 листопада 2014 року між [PERSON] та Головним управлінням Держемагенства у Київській області укладено Договір оренди землі, згідно якого передано в оренду строком на 21 рік земельну ділянку кадастровий номер 3222981800:01:005:0001, площею 44,6957 га, в тому числі ріллі 44,6957 га, для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Ємчиської сільської ради (за межами населеного пункту) Миронівського району Київської області. 26 травня 2015 року право оренди земельної ділянки площею 44,6957 га кадастровий номер 3222981800:01:005:0001, що виникло на підставі договору оренди землі від 17 листопада 2014 року [PERSON] було зареєстровано відповідно до приписів ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права було внесено запис № 9860923 державним реєстратором [PERSON] Реєстраційної служби Макарівського районного управління юстиції Київської області. 16 січня 2017 року [PERSON] дізнався з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна за номером №78214864, що дану земельну ділянку згідно наказу від 30 грудня 2014 року №10-15820/15-14-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» 26 грудня 2016 року було передано громадянину [PERSON]. Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, позивач та його представник в судове засідання не зявилися. Представник позивача надіслав клопотання про обєднання в одне провадження цієї справи та цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання недійсними наказу та договору оренди (ЄУН 371/1969/15-ц). Судове засідання по розгляду клопотання про обєднання справ просив проводити без його участі у звязку із його зайнятістю в іншому судовому провадженню. З огляду на сплив строків розгляду справи, передбачених ст. 210 ЦПК України, наявність клопотання представника позивача про проведення судового засідання по розгляду його клопотання без його участі, відсутність підстав для відкладення розгляду справи по суті, передбачених ст. 223 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивач та його представник мали достатньо часу і можливостей для реалізації своїх прав на обґрунтування позовних вимог, надання доказів на їх підтвердження, а тому на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, Головне управління Держгеокадастру у Київській області на судове засідання свого представника не делегувало, проте в матеріалах справи наявні клопотання його представника про розгляд справи без його участі (том 1 а.с. 161, 189), тому його неявка не перешкоджає розгляду справи. Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, відповідач [PERSON] (том 2 а.с. 3), його представники [PERSON] (том 2 а.с. 2) та [PERSON] (том 2 а.с. 7) на судове засідання не зявилися. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] про причини неявки суд не повідомили. Інший представник відповідача [PERSON] [PERSON] 30 липня 2018 року о 09 годині 18 хвилин особисто через канцелярію суду надав заяву про відкладення судового розгляду справи у звязку із розглядом Апеляційним судом Київської області іншої цивільної справи, де він є представником юридичної особи. Нормою ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з нормою ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд має право відкласти розгляд справи в судовому засіданні лише в межах встановленого цим Кодексом строку. Строк розгляду справи встановлений ст. 210 ЦПК України, станом на 30 липня 2018 року закінчився, а отже суд не має можливості задовольнити клопотання представника відповідача [PERSON] про відкладення судового засідання у звязку із його зайнятістю в іншій цивільній справі. Крім того, суд звертає увагу, що судовий розгляд справи 25 жовтня 2017 року за клопотанням про відкладення судового засідання іншого представника відповідача [PERSON] [PERSON] у звязку із його зайнятістю в іншій цивільній справ вже задовольнялося судом (том. 1 а.с. 223-228), але до початку наступного судового засідання відповідач, через рік після відкриття провадження по справі оскаржив ухвалу про відкриття провадження, проте не сплатив судового збору за подання апеляційної скарги, після чого не виконав ухвали суду апеляційної інстанції про усунення недоліків апеляційної скарги, внаслідок чого йому було відмовлено у відкритті апеляційного провадження. При цьому будучи завчасно (за два місяці) повідомленими про час та місце судового засідання, представник [PERSON] [PERSON] на свій розсуд надав перевагу іншій цивільній справі, будучи в Миронівському районному суді Київської області за 45 хвилин до розгляду даної справи (про що свідчить штамп на його заяві, том 2 а.с. 43). Така поведінка відповідача [PERSON] та його представників свідчить про недобросовісність виконання ними своїх процесуальних обовязків, передбачених ч. 2 ст. 43, і ст. 64 ЦПК України, намагання затягнути розгляд справи, тому неявка належним чином повідомленого відповідача [PERSON] та його представників [PERSON] і [PERSON] визнається судом не поважною. З огляду на зазначене, а також закінчення строку розгляду справи, передбаченого ст. 210 ЦПК України, в межах якого відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України можливе відкладення розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність залишення без задоволення заяви представника відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи, та необхідності розгляду справи по суті без належним чином повідомлених [PERSON] та його представників [PERSON] і [PERSON] Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. В матеріалах справи наявне письмове заперечення відповідача [PERSON] проти задоволення позову, яке він мотивував тим, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання недійсними наказу та договору оренди (ЄУН 371/1969/15-ц) було скасовано наказ Головного управління Держземагенства в Київській області від 17 жовтня 2014 року №10-8607/15-14-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в оренду позивачу [PERSON], визнано недійсним та скасовано договір оренди спірної земельної ділянки від 17 листопада 2014 року. Крім того заперечення вмотивовано тими обставинами, що він протягом трьох років згідно попередніх договорів від 21 червня 2012 року, 08 червня 2013 року та 26 березня 2014 року користувався спірною земельною ділянкою, а отже мав переважне перед іншими право на отримання в оренду цієї земельної ділянки. Також свої заперечення мотивував тими обставинами, що Миронівською районною радою Київської області 27 лютого 2015 року [PERSON] було відмовлено у затвердженні технічної документації з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, а тому договір оренди позивачем спірної земельної ділянки суперечить чинному законодавству. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши позовну заяву, додані до неї документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким законом є Закон України «Про оренду землі», згідно ст. 13 якого договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. На підставі ст. ст. 125 і 126 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту держреєстрації прав і оформлюється згідно Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Судом встановлено, що 19 серпня 2014 року [PERSON], звернувся до Головного управління Держземагентства у Київській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, в розмірі 44, 6957 га (том. 1 а. с. 9). Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області № 10-4842/15-14-сг від 21 серпня 2014 року [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду (том 1 а. с. 9). На виконання прийнятого рішення ним було замовлено та виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства, який затверджено наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 17 жовтня 2014 року № 10-8607/15-14-сг. Згідно пунктів 2, 3 наказу позивачу надано в оренду земельну ділянку площею 44,6957 га (кадастровий номер 3222981800:01:005:0001) для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, строком на 21 рік, розташовану на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області, встановлено річну орендну плату за користування земельною ділянкою в розмірі чотири відсотки від її нормативної грошової оцінки (том 1 а. с. 11). 17 листопада 2014 року між Головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки площею 44,6957 га, кадастровий номер 3222981800:01:005:0001, розташованої на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області, строком на 21 рік (том 1 а. с. 13-14). На виконання вимог ст. ст. 125 і 126 Земельного кодексу України право оренди позивачем вказаної земельної ділянки 26 травня 2015 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права під записом №9860923 (том 1 а.с. 16). Таким чином, позивач 26 травня 2015 року набув право оренди земельної ділянки загальною площею 44,6957 гектар, кадастровий номер якої: 3222981800:01:005:0001, для ведення фермерського господарства строком на 21 рік, розташовану на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що договір оренди земельної ділянки площею 44,6957 гектар, кадастровий номер якої: 3222981800:01:005:0001, цільове призначення якої «для ведення фермерського господарства», розташованої на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області, укладений 17 листопада 2014 року між позивачем та Головним управлінням Держземагентства у Київській області строком на 21 рік був розірваний, визнаний недійсним чи в якийсь інший, передбачений законодавством України спосіб припинений, а отже відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України усі інші особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов'язків. Укладення між відповідачами [PERSON] та Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області договору оренди цієї ж самої земельної ділянки та державна реєстрація права користування нею, порушує законне право позивача на користування спірною земельною ділянкою, а тому це право підлягає захисту у судовому порядку. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в ухвалі від 27 вересня 2017 року по цивільній справі (ЄУН 371/1969/15-ц) за позовом [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції Київській області, [PERSON] про визнання недійсними наказу та договору оренди землі, скасування державної реєстрації права оренди землі, частково скасовано рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року, яким скасовано наказ Головного управління Держземагенства в Київській області від 17 жовтня 2014 року №10-8607/15-14-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в оренду позивачу [PERSON], визнано недійсним та скасовано договір оренди спірної земельної ділянки від 17 листопада 2014 року, за яким [PERSON] набув право оренди спірної земельної ділянки, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с. 25-32). Цим рішенням\~суду касаційної\~інстанції встановив,\~що порядок надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства не передбачає його проведення спочатку у разі, якщо на одну й ту ж саму земельну ділянку претендують кілька осіб-заявників, але щодо однієї з них, яка звернулася раніше й на момент звернення не мала конкурентів, вже прийнято рішення про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. На момент звернення 28 серпня 2014 року [PERSON] із заявою про надання йому спірної земельної ділянки для ведення фермерського господарства вже було прийнято рішення (21 серпня 2014 року) про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки; розгляд заяв про надання такого дозволу іншим заявникам після прийняття рішення відносно особи-заявника, яка звернулася раніше за відсутності інших претендентів, законом не передбачено. Враховуючи те, що заяву [PERSON] про надання земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства було розглянуто і задоволено із наданням згоди на підготовку землевпорядною організацією проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки до звернення [PERSON] із заявою про надання йому спірної земельної ділянки, то право на отримання в оренду вказаної земельної ділянки має позивач. За нормою ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд погоджується із обставинами встановленими судом касаційної інстанції про те, що надання [PERSON] земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства було розглянуто і задоволено із наданням згоди на підготовку землевпорядною організацією проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки до звернення [PERSON] із заявою про надання йому спірної земельної ділянки, а тому переважне право на отримання в оренду спірної земельної ділянки мав саме [PERSON] Відповідач [PERSON] мав право на передачу йому в оренду спірної земельної ділянки лише у разі відмови [PERSON] в затвердженні технічної документації на спірну земельну ділянку, та відмови в укладенні договору її оренди чи державної реєстрації права оренди цієї земельної ділянки. Проте як судом встановлено під час розгляду справи, [PERSON] 17 жовтня 2014 року було затверджено документацію із землеустрою, прийнято рішення про передачу в оренду спірної земельної ділянки, укладено договір оренди цієї земельної ділянки, право оренди 26 травня 2015 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, а тому договір оренди земельної ділянки від 26 грудня 2016 року укладений між Головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] порушує законне право [PERSON] на користування цією земельною ділянкою, і це право відповідно до ст. 2 ЦПК України підлягає судовому захисту. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (постанова Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №757/44693/15-ц). Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні «[PERSON] Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. …право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), що є об'єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.». Відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільного кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 26 грудня 2016 року, укладеного Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області з громадянином [PERSON], за яким [PERSON] передано в оренду земельну ділянку загальною площею 44,6957 гектар, кадастровий номер якої: 3222981800:01:005:0001, для ведення фермерського господарства, строком на 7 років, розташовану на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області та про скасування державної реєстрації права оренди цієї земельної ділянки є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд не бере до уваги доводи [PERSON], що він протягом трьох років згідно попередніх договорів від 21 червня 2012 року, 08 червня 2013 року та 26 березня 2014 року користувався спірною земельною ділянкою, а отже мав переважне перед іншими право на отримання в оренду цієї земельної ділянки, виходячи з наступного. Відповідно до ст.\~635\~Цивільного кодексу\~України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередні договори, на які посилається [PERSON], були укладені ним з Миронівською районною державною адміністрацією 21 червня 2012 року, 08 червня 2013 року та 26 березня 2014 року. Договори були зареєстровані в журналі обліку попередніх договорів Миронівської районної державної адміністрації Київської області. Як встановлено рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції Київській області, [PERSON] про визнання недійсними наказу та договору оренди землі, скасування державної реєстрації права оренди землі (ЄУН 371/1969/15-ц), з яким погодився Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 вересня 2017 року (том. 2 а. с. 25-40), укладені попередні договори не містили зобовязань щодо укладення основного договору у майбутньому, не були договорами про наміри, в них не прописані істотні умови, на яких надалі буде укладений договір оренди землі. Фактично за попередніми договорами [PERSON] була надана у користування земельна ділянка сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 44,6957 га, що розташована за межами населеного пункту села Ємчиха Миронівського району Київської області. Термін дії договорів не перевищував одного календарного року. Це дозволило уникнути державної реєстрації самих попередніх договорів. Укладеними договорами визначено плату за користування земельною ділянкою, умови використання земельної ділянки, права та обовязки, а також відповідальність сторін. До кожного з договорів додавався розрахунок розміру орендної плати, кожним із договорів було встановлено, що вони укладаються на час виготовлення документації із землеустрою на право користування земельною ділянкою на умовах оренди. Відповідно до ч. 5 ст.\~116\~Земельного кодексу\~України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом. Тому, без згоди особи, яка на законній підставі користується земельною ділянкою, або без попереднього законного вилучення земельної ділянки з користування, ця ділянка не може бути передана іншій особі. Згідно правил частини 1 ст.\~33\~Закону України\~«Про оренду\~землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Укладений 21 червня 2012 року договір, на підставі якого [PERSON] користувався спірною земельною ділянкою до 01 січня 2013 року, не проходив державну реєстрацію у встановленому законом порядку, тому відповідно до ст. ст. 210, 640\~Цивільного кодексу\~України договір не є укладеним та не набув чинності. Що стосується договорів, які були укладені [PERSON] 08 червня 2013 року та 26 березня 2014 року, то з 01 січня 2013 року Миронівська районна державна адміністрація не була уповноважена на передачу земель державної власності в оренду, право оренди земельної ділянки підлягало обовязковій державній реєстрації та виникало з моменту її реєстрації. З огляду на викладене укладені договори не є такими, що породжують юридичні права та обовязки. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] фактично, без наявних у нього належних документів на право землекористування, користувався спірною земельною ділянкою, проте таке фактичне користування земельною ділянкою не надає йому юридичних переваг на укладення договору оренди. [PERSON] не набув переважного права на поновлення договору оренди як орендар, який належно виконував обовязки відповідно до умов договору, відсутні підстави для попереднього вилучення земельної ділянки з користування. Суд також не бере до уваги доводи [PERSON] про те, що Миронівською районною радою Київської області 27 лютого 2015 року [PERSON] було відмовлено у затвердженні технічної документації з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, а тому договір оренди позивачем спірної земельної ділянки суперечить чинному законодавству, з огляду на диспозитивність цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), за яким суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог. Предметом даного позову не є законність укладення позивачем 17 листопада 2014 року договору оренди спірної земельної ділянки. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів визнання цього договору недійсним, а отже він є дійсним і судом під сумнів ставитись не може. За принципом правомірності правочину, передбаченим ст. 204 Цивільного кодексу України усі інші особи, у тому числі державні органи (в тому числі і суд), не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов'язків. Що стосується вимог про визнати незаконними (недійсними) та скасування наказів Головного управління Держземагенства у Київській області від 22 вересня 2014 року № 10-9523/15-14-сг та від 30 грудня 2014 року № 10-15820/15-14-сг, то суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних\~законом\~інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Прийняте Головним управлінням Держземагенства у Київській області (як суб'єктом владних повноважень) рішення про передачу [PERSON] в оренду спірної земельної ділянки є ненормативним актом органу державної влади, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування таких актів не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі укладання договору оренди фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства. Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу державної влади щодо передачі в оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу державної влади вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові по справі № 21-405а14 від11 листопада 2014 року, висновки якого відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються при застосуванні норм права. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial