Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Прокурор Немирівського району звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому зазначив, що 19.06.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Немирівський комбінат громадського харчування» (далі ТОВ «Немирівський КГХ») та фізичною особою [PERSON] (далі [PERSON]А.) укладено договір суперфіція (далі Договір). Згідно п. 1 Договору ТОВ «Немирівський КГХ» надає, а [PERSON] приймає в строкове безоплатне користування земельну ділянку, яка розташована в м. Немирів по вул. Горького, 95 для ведення комерційної діяльності (далі спірна земельна ділянка). Пунктом 1.2 Договору визначено, що метою надання у користування земельної ділянки є здійснення [PERSON] будівництва будівель та ведення комерційної діяльності з дотриманням цільового призначення наданої земельної ділянки. Однак, вказаний договір суперфіція не відповідає вимогам чинного законодавства з наступних підстав. Так, суперфіцій - це речове, відчужуване, платне й успадковуване право користування чужою земельною ділянкою для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, жилих та інших споруд та будівель. Суб'єктами суперфіціарних відносин є власник земельної ділянки, яка надається під забудову, і особа, яка має право використання зазначеної ділянки для забудови (суперфіціарій). Проте, згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ВН 000052 виданого 07.06.1995 спірна земельна ділянка перебуває не у власності, а у постійному користуванні ТОВ «Немирівський КГХ». Частино 1 ст. 92 Земельного кодексу України (далі ЗК України) передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права землекористувачів передбачено ст. 95 ЗК України, до який зокрема відносяться право користувача самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Відповідно до ч. 3 ст. 102-1 ЗК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу. Повноваження щодо продажу земельних ділянок комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам, відповідно до ч.1 ст. 127 ЗК України належати виключно органам місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Отже, договір суперфіція укладений між землекористувачем та [PERSON] суперечить вимогам чинного законодавства, так як ТОВ «Немирівський КГХ» під час укладення вищевказаного договору не було наділене обсягом правомочностей власника, а саме правом розпорядження спірною земельною ділянкою. Тоді як, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної земельної ділянки є територіальна громада в особі Немирівської міської ради. Згідно ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Аналогічні положення визначено ч. 1 ст. 317 ЦК України. Згідно ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право: продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Також, ч. 1 ст. 413 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)України визначено, що власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Аналогічні положення закріплено у ч. 1 ст. 102-1 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав на земельну ділянку є визнання угоди недійсною. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Згідно ч. 1 ст. 11 ЗК України обтяження прав на земельну ділянку встановлюється законом або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження. Отже, договір суперфіція укладений між землекористувачем ТОВ «Немирівський КГХ» та [PERSON] обмежує права територіальної громади на вільне здійснення правомочностей власника спірної земельної ділянки. Частиною 1 ст. 210 передбачено, що угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. В звязку з наведеним, позивач просить суд визнати договір суперфіція земельної ділянки, яка розташована по вул. Горького, 95 м. Немирів укладений 19.06.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Немирівський комбінат громадського харчування та фізичною особою [PERSON] недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію права [PERSON] на забудову земельної ділянки, яка розташована по вул. Горького, 95 м. Немирів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримав, просить його задовольнити з мотивів наведених в позовній заяві. В судовому засіданні представник Немирівської міської ради [PERSON] заявлений позов підтримала, просить його задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] заявлений позов не визнала, заперечує проти його задоволення, вважає, що вищезазначений договір суперфіція був укладений на законних підставах. В судовому засіданні представник ТОВ «Немирівський комбінат громадського харчування» [PERSON] заявлений позов не визнала. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи №140\\980\\15-ц, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Як було встановлено в ході судового засідання, 19.06.2013 року між ТОВ «Немирівський комбінат громадського харчування» та фізичною особою [PERSON] було укладено договір суперфіція. Згідно умов вказаного договору ТОВ «Немирівський комбінат громадського харчування» надав, а [PERSON] прийняла в безстрокове безоплатне користування земельну ділянку, яка розташована в м. Немирів по вул. Горького,95 для ведення комерційної діяльності орієнтовною площею 0,0623 га. Вказана земельна ділянка відповідно до Державного [PERSON] на право постійного користування землею серії ВН №000052 від 07.06.1995 року була надана ТОВ «Немирівський комбінат громадського харчування» в постійне користування. 21.11.2013 року за [PERSON] було проведено державну реєстрацію права забудови на вказаній земельній ділянці. Відповідно до вимог ч.3 ст.102-1 ЗК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам(крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано в заставу. Як було встановлено в судовому засіданні, станом на 27.06.2013 року [PERSON] набула право власності на 1\\4 частину комплексу будівель і споруд ресторану «Україна» розташованих в м. Немирові по вул. Горького,95. Відповідно до ч.3 ст.415 ЦК України, особа, до якої перейшло право власності на будівлі(споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі(споруди). Згідно ч.2 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Таким чином, при переході права власності на будівлю, як то зазначено в ч.3 ст.102-1 ЗК України, до [PERSON] мало перейти і право на користування чи володіння відповідною земельною ділянкою на які розміщена вказана будівля і яка необхідна для її обслуговування. Однак ч.2 ст.92 ЗК України не передбачає право фізичних осіб набувати право постійного користування земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності. В звязку з цим [PERSON] зверталася до Немирівської міської ради з заявою про надання її дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення їй вищевказаної земельної ділянки в оренду. Згідно рішення сесії Немирівської міської ради від 25.04.2013 року №540 такий дозвіл було надано, однак в звязку з тим, що спірна земельна ділянка знаходилася у постійному користуванні в ТОВ «Немирівський КГХ», оформити договір оренди з Немирівською міською радою було неможливо, а тому вона змушена була укласти договір суперфіція з ТОВ «Немирівський КГХ», так як згідно ч.3 ст.413 ЦК України та ч.3 ст.102 -1 ЗК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам(крім випадків переходу права власності на будівлі і споруди), що фактично і відбулося. За таких підстав, суд не вбачає підстав для визнання договору суперфіція земельної ділянки яка розташована по вул. Горького,95 в м. Немирові, укладеного 19.06.2013 року між ТОВ «Немирівський комбінат громадського харчування» та фізичною особою [PERSON] та скасування рішення про державну реєстрацію права [PERSON] на забудову земельної вищезазначеної земельної ділянки, так як внаслідок укладання вказаного договору не відбулася зміна цільового використання земельної ділянки, не відбулося переходу її права власності, адже Немирівська міська рада, як і раніше залишається її власником. Представником позивача в судовому засіданні не було надано доказів того, яка саме шкода була завдана державним інтересам і в чому виражається «…обмеження права територіальної громади на вільне здійснення правомочностей власника земельної ділянки», внаслідок укладення вищезазначеного договору суперфіція». Немирівська міська рада як власник земельної ділянки ніяким чином не заперечувала проти використання [PERSON] зазначеної земельної ділянки для будівництва та обслуговування магазину, про що свідчить рішення №540 сесії Немирівської міської ради від 25.04.2013 року, згідно якого [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ПП [PERSON]А.(а.с.25), також міська рада не зверталася в суд з метою визнання договору суперфіція недійсним. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed