Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 20912,16 грн. та судових витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] відповідно до укладеного договору №б/н від 21.08.2008 отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 17.09.2009 відбулась зміна найменування позивача на ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Даний договір є договором приєднання в розумінні ст.634 ЦК України. В зв`язку з тим, що позичальник належним чином свої обов`язки не виконує, станом на 17.04.2018 виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту на загальну суму 20912,16 грн. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 08.06.2018 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи здійснити у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 21.02.2019 до суду від позивача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого, відповідач просить застосувати строк позовної давності та відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог та вважає, що вимоги позивача, являються безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач в обґрунтування своїх вимог надав розрахунок заборгованості починаючи з 21.08.2008. Позовна заява була подана 23.04.2018, тому позивач може вимагати стягнення заборгованості лише починаючи з 23.04.2015. Відповідно до наданого розрахунку прострочена заборгованість в розмірі 3996,40 грн. виникла ще 01 лютого 2011 року, тому дана заборгованість не може бути стягнута через пропуск строків позовної давності. Крім того, більша частина загальної заборгованості по процентах - 6508,80 та по комісії - 4955,04 також не можуть бути стягнуті через пропущення строків позовної давності, оскільки ця заборгованість утворилася за періоди до 23.04.2015. Також Южний міський суд Одеської області розглядав справу №519/101/15-ц в якій було ухвалено рішення, що набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Таким чином, на даний час, позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню у зв`язку із порушенням строку позовної давності та наявністю рішення суду, що набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 21.03.2019 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої рішенням Южного міського суду Одеської області з [PERSON] було стягнуто заборгованість по кредитному договору від 21.08.2008 у розмірі 10901,15 грн., яка складається з заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 18.01.2012 по 18.01.2015 року. Дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Зазначене рішення не стосується справи, яка наразі розглядається судом, а тому заперечення Відповідача є безпідставними. Слід зауважити, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. Тому надається виписка по рахунку. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік № 578/5), згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання операції та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Щодо строку позовної давності, вважає що оскільки кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Також відсутні підстави для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені. 25.03.2019 до суду від представника позивача надійшла аналогічна відповідь на відзив. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує, просить розглядати справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був сповіщений належним чином, а саме оголошенням про виклик у суд, причини неявки суду не відомі, заява про розгляд справи у його відсутність до суду не надходила. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, просив застосувати строк позовної давності та пояснив, що максимальний строк дії картки 12 місяців, картку відповідач не перевипускав, договір з Банком не продовжував. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] відповідно до укладеного договору №б/н від 21.08.2008 отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до заяви від 21.08.2008 відповідач отримав кредитку «Подія» № [NUMBER] . Доказів про те, що кредитна картка у серпні 2009 року була перевипущена на новий термін, у зв`язку із чим змінився й строк дії картки, матеріали справи не містять. 17.09.2009 відбулась зміна найменування позивача на ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно розрахунку станом на 17.04.2018 відповідач має заборгованість за даним договором в розмірі 20912,16 грн., яка складається з: - заборгованості за кредитом - 3996,40 грн., - заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 9396,86 грн., - заборгованості за пенею та комісією - 6284,99 грн., - штраф (фіксована частина) - 250 грн., - штраф (відсоткова складова) - 983,91 грн. Відповідно до п.6.5 умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п. 6.6 умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі прострочених кредитах та овердрафту), оплату винагороди банку. Відповідно до п. 8.6 умов надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн.+5% від суми позову. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Представником відповідача заявлено вимогу про застосування позовної давності. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд апеляційної інстанції. Позивач звернувся до суду з позовом 23.04.2018 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Відповідно до наданого розрахунку прострочена заборгованість в розмірі 3996,40 грн. виникла ще 01 лютого 2011 року, тому дана заборгованість не може бути стягнута через пропуск строків позовної давності. Крім того, більша частина загальної заборгованості по процентах - 6508,80 та по комісії - 4955,04 також не можуть бути стягнуті через пропущення строків позовної давності, оскільки ця заборгованість утворилася за періоди до 23.04.2015 року. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Даний правовий висновок міститься в постанові ВАС Великої Палати від 28.03.2018 по цивільній справі №444/9519/12. Але враховуючи, що за змістом глави 19 ЦК України, відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності можливо лише в тому випадку, коли позовні вимоги є доведеними, а недоведеність ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог до відповідача категорично виключає можливість відмови в їх задоволенні за пропуском строку позовної давності. Рішенням Южного міського суду Одеської області від 10 червня 2015 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору від 21.08.2008 року у розмірі 10 901,15 грн., яка складається з заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 18.01.2012 по 18.01.2015 року. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 243,60 грн. Дане рішення набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 30.07.2015. При розгляді даного позову судом першої інстанції було встановлено, що заочним рішення Южного міського суду Одеської області від 15.09.2011 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» з [PERSON] була стягнута заборгованість за договором кредиту б\\н від 21.08.2008 року у розмірі 13190 грн. Після стягнення суми заборгованості, відповідач суму заборгованості не погасив. 02.04.2015 відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Суд першої інстанції, з врахуванням того, що Банк звернувся з позовом до суду 18.01.2015, стягнув з відповідача заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом в межах трирічного строку позовної давності за період з 18.01.2012 року по 18.01.2015 року у розмірі 10901,15 грн. Згідно виписки по кредитній картки № [NUMBER] вбачається, що 22.08.2016 на дану картку нараховано стягнення згідно виконавчого листа №519/101/15-ц, виданого Южним міським судом Одеської області від 02.10.2015, тому доводи представника позивача, що дане рішення не має відношення до даного позову, судом спростованні. Відповідно до п.17 Постанови від 30.03.2012 № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є й заочне рішення, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов`язання із поверненням кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст.625 ЦК України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.02.2018 по справі №564/21/99/15-ц, що посилання позивача на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Вимоги про стягнення коштів на підставі ч.2 ст.625 ЦК України позивачем не заявлено. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку, що у задоволенні позову представника. ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, необхідно відмовити.

Outcome: dismissed