Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Представник Ужгородського професійного машинобудівельного ліцею - Щока В.В. звернувся до Ужгородського міськрайнного суду з позовом до [PERSON] про виселення з учнівського гуртожитку без надання іншого житла, та стягнення заборгованості по оплаті за проживання. Позов мотивує тим, що Ужгородському професійному машинобудівному ліцею, як правонаступнику ПТУ № 5, на праві Державної власності належить жиле приміщення (учнівський гуртожиток) загальною площею - 5042,6 м2, за адресою: [ADDRESS]. Адміністрацією навчального закладу було прийнято рішення, надати для тимчасового проживання кімнату в учнівському гуртожитку громадянину [PERSON], загальною площею - 24 м. кв., за адресою: [ADDRESS], про що з [PERSON] 14 січня 2003 року, було укладено договір найму житлового приміщення в учнівському гуртожитку. Згідно з п. 1.1.3. укладеного договору відповідач зобов'язався своєчасно, не пізніше 10 числа кожного місяця вносити плату за житло та комунальні послуги згідно з встановленими тарифами передбаченими для населення. Тривалий час відповідач старався виконувати свої зобов'язання, але згодом почав ігнорувати, практично не виконувати умови договору, у наданому йому помешканні гуртожитку з'являтися рідко, оплату за проживання, та комунальні послуги не проводити зовсім. Внаслідок цього за відповідачем (за період з 01 січня 2011 року по 31 серпня 2013 року) виникла заборгованість - 4 419,55 грн. (чотири тисячі чотириста дев'ятнадцять грн. п'ятдесят п'ять коп.). Позивач неодноразово звертався до відповідача в усній та письмовій формі з вимогами звільнити займане жиле приміщення та сплатити заборговану суму за проживання, однак відповідач добровільно виконувати вимоги позивача відмовлявся, і відмовляється на теперішній час, чим самим перешкоджав, та перешкоджає і тепер виконувати обов'язки адміністрації навчального закладу щодо забезпечення учнів ліцею житлом. Щодо Договору найму житлового приміщення в учнівському гуртожитку укладеного між позивачем та відповідачем, то строк дії його закінчився 01.02.2006 року. Нового договору найму житлового приміщення в учнівському гуртожитку, відповідачем [PERSON] з Ужгородським професійним машинобудівним ліцеєм укладено не було так само, як і не було видано йому, адміністрацією навчального закладу, спеціального ордеру на право проживання в учнівському гуртожитку. На підставі наведеного позивач просить виселити [PERSON] із займаної ним кімнати №512 учнівського гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], без надання іншого житла та стягнення з [PERSON] заборгованість по сплаті за проживання в учнівському гуртожитку - 4419,55 грн. Представник позивача Щока В.В. та директор Ужгородського професійного машинобудівельного ліцею Тимко С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з наведених в позовній заяві підстав, просили суд позов задовольнити. Відповідач в задоволенні позовних вимог просив відмовити, мотивуючи тим, що вже сплатив суму заборгованості по сплаті за проживання в гуртожитку, на підтвердження чого надав квитанції про погашення в повному обсязі заборгованості, а отже відсутні підстави для задоволення вищевказаної вимоги позивача. Щодо виселення, відповідач зазначив, що на даний час не має постійного місця проживання, гуртожиток є єдиним місцем його перебування (проживання), у зв'язку з чим просив не висиляти його з займаної ним кімнати. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового засідання, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до пунктів 9,10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року, N 208 жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.08.2003 р. будівлі та споруди літ. Б,В,Г,Г`, Д, Д`, Д``, Е,Є, які розташовані в [ADDRESS] належать Професійно-технічному училищу №5 на підставі свідоцтва про право власності (160) від 23.07.2003 р. виконавчого комітету Ужгородської міської ради. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.12.2005 року власником будівель та споруд Ужгородського професійного машинобудівного ліцею є Держава в особі Верховної ради України (будівлі та споруди : навчальний корпус Б; Виробничий корпус В; Побутовий корпус Г, Г`; Гуртожиток Д, Д`, Д``, Гараж Є ; ТП, Є, які розташовані в [ADDRESS], на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 30.11.2005 року №370. Наказом Міністерства освіти та науки від 15.07.2013 р., а саме п.1 встановлено припинення діяльності Ужгородського професійного ліцею шляхом реорганізації до Ужгородського професійного машинобудівельного ліцею; зміни типу Ужгородського професійного машинобудівельного ліцею державний навчальний заклад «Ужгородський центр професійно-технічної освіти»; п. 2 встановлено, що Центр є правонаступником всього майна, прав та обов'язків закладу; п.3.3 процедуру припинення завершити 01.12.2013 р.; п.3.4 до 15.12.2013 надати Міністерству інформацію про виконання наказу. Відповідно до Положення про гуртожитки № 208 - 86 - п, від 03 червня 1986 року, Статуту навчального закладу, та постанови КМУ № 38, п.8, п.п. 3, від 20 січня 1997 року, в якій зокрема вказано, (за наявності вільних місць в учнівському, студентському гуртожитках житлом можуть забезпечуватися й інші особи - викладачі, інші працівники навчального закладу, а також сторонні громадяни з дозволу адміністрації навчального закладу, з наданням відповідного ордеру та укладенням договору найму житлового приміщення), адміністрацією навчального закладу було прийнято рішення, надати для тимчасового проживання кімнату в учнівському гуртожитку громадянину [PERSON], загальною площею - 24 м. кв., за адресою: [ADDRESS], про що з відповідачем 14 січня 2003 року, було укладено договір найму житлового приміщення в учнівському гуртожитку. 24 грудня 2003 року укладено договір найму житлового приміщення в учнівському гуртожитку строком до 01 серпня 2004 року, який було продовжено до 31 грудня 2004 року. 01 лютого 2005 року укладено договір найму житлового приміщення в учнівському гуртожитку строком до 01 серпня 2005 року, який було продовжено до 01 лютого 2006 року. Згідно з п. 1.1.3. укладеного договору, відповідач зобов'язався своєчасно, не пізніше 10 числа кожного місяця вносити плату за житло та комунальні послуги згідно з встановленими тарифами передбаченими для населення. Згідно п.2.1.3. наймодавець має право вимагати в судовому порядку виселення Наймача та членів його сім'ї, без надання іншого житла, якщо вони систематично псують чи руйнують приміщення або використовують не за призначенням, або створюють неможливі умови для спільного проживання з ними інших мешканців та якщо не вносять оплату за проживання терміном більше 3 місяців з передачею матеріалів в суд для стягнення заборгованості. Надання іншого житлового приміщення вказаними договорами не передбачено. Даних про те, що [PERSON] надавався ордер на вселення до даного гуртожитку матералами справи не встановлено. Листами від 20.02.2012 року № 191, 01.04.2012 року, вимогою від 12.09.2012 року № 578 відповідач [PERSON] адміністрацією Ужгородського професійного машинобудівного ліцею повідомлялось про наявну заборгованість за комунальні платежі. В цих же листах адміністрація попереджала відповідача про те, що в разі не звільнення житлової площі у встановлений термін, вона буде змушена виселити його з гуртожитку в примусовому порядку. Відповідач з вказаними листами був ознайомлений. Будучи тимчасовим мешканцем зазначеного жилого приміщення, відповідач не набув права постійного користування ним, був своєчасно, відповідно до умов договору найму (короткостроковому договору) попереджений адміністрацією Ужгородського професійного машинобудівного ліцею про неможливість продовження відносин найму житла в гуртожитку після закінчення терміну дії договору і попереджені про необхідність виселення та сплати заборгованості за оплату за житло та комунальні послуги. 09.11.12 р. прокуратурою м. Ужгорода внесено подання про усунення порушень вимог законодавства щодо захисту житлових прав неповнолітніх. Так, відповідно до вказаного подання в Ужгородському ПМБЛ навчаються 316 учнів, з яких 221 проживають поза межами м.Ужгород. Для забезпечення житлових прав учнівської молоді діє учнівський гуртожиток. В порушення законодавства України частина площі гуртожитку використовується під житло сторонніх фізичних осіб. Вказане призводить до недотримання норм проживання учнів в гуртожитках. Рішенням управління освіти і науки облдержадміністрації від 20.12.2012 р. було встановлено забезпечення чіткого дотримання правил проживання учнів у гуртожитку Ужгородському ПМБЛ. Відповідно до статті 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків. Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини 1 ст. 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. В частині 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР передбачено, що особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. Статтями 128, 129, 132 Житлового кодексу УРСР та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 передбачено порядок надання жилої площі у гуртожитку та порядок звільнення такої площі. Так, відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ст. 125 ЖК Української РСР, п. 41 Примірного положення визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках зазначених у ст. 124 цього Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і службовці припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією за власним бажанням, не може бути виселено певне коло осіб, у тому числі пенсіонерів по старості. Отже, за змістом наведеного ст. 125, ч. 3 ст.132 ЖК Української РСР застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб'єктів, яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Таким чином, закріплені в ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. За змістом указаних норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають з підприємством у трудових відносинах. Надання жилої площі особам, які не працюють на підприємстві, без спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету та на підставі договору оренди, є порушенням діючого законодавства. З матеріалів справи вбачається, адміністрація ПТУ №5 та профспілковий комітет спільного рішення про надання [PERSON] житлої площі в гуртожитку не приймали. Адміністрація ПТУ №5 також не видавала відповідачу спеціальний ордер для заселення кімнат в гуртожитку. [PERSON] ніколи не перебував з ПТУ № 5 або з ліцеєм у трудових відносинах. Діючим законодавством не передбачено укладення договору найму для проживання в гуртожитку і такий договір не може бути підставою для користування житловою площею в гуртожитку. Право користування жилим приміщенням у гуртожитку члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період роботи. Особи, визнані такими, що незаконно вселилися в гуртожиток та члени їх сімей підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення на підставі ст.ст. 109, 116 ЖК Української РСР. За таких обставин відповідач без законних підстав вселився та проживає в спірних житлових приміщенням гуртожитку, а тому не набув права на користування ними. Відповідно до вищевказаних норм матеріального права особи, визнані такими, що незаконно вселилися в гуртожиток та члени їх сімей підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення на підставі ст.ст. 109, 116 ЖК Української РСР. Таким чином, суд приходить до переконання, що вимоги позивача, щодо виселення відповідача є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо вимог позивача в частині стягнення з [PERSON] заборгованість по сплаті за проживання в учнівському гуртожитку - 4419,55 грн. слід відмовити, оскільки на день звернення позивача до суду з вищевказаними вимогами, боржник сплатив в повному обсязі суму заборгованості, що підтверджується квитанцією від 20.12.2013 р., платіж здійснений за проживання в гуртожитку на суму 4600 грн.. Представник позивача клопотань про залишення без розгляду позовних вимог в цій частині не заявляв, наполягав на їх розгляді. Згідно ст.ст.79, 81 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 114,90 грн.

Outcome: partial