Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до Сосницького районного суду Чернігівської області, та просить (а.с. 126-127 - збільшені позовні вимоги) стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики (безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі) у розмірі - 82 900 грн., з урахуванням індексу інфляції у розмірі - 7 511.41 грн. та три процента річних з простроченої суми у розмірі - 2 071 грн. з будь-якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконання рішення. Позов мотивує тим, що позивач [PERSON], 10.06.2014 року за згодою сторін, підписав Договір позики № 1/ФП-14 (безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі) та передав позичальнику Товариству з обмеженою відповідальністю «Березнянський цегляний завод - 2», код ЄДРПОУ 34002414, відповідачу у власність кошти у сумі 82 900 грн. Про фактично одержані кошти відповідачем свідчать банківські документи: виписка по рахунку [NUMBER] ТОВ «БЦЗ-2» з 01.04.2015 р. по 31.05.2015 р., а саме заборгованість відповідачем складає: 82 900,00 грн. Починаючи з 15 серпня 2015 року позивач постійно в усній та письмовій формі (Претензія - вимога від 21 грудня 2015 року) вимагав повернення боргу, але відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання. До теперішнього часу відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Окрім обставин викладених у позовній заяві та зміненій позовній заяві, пояснювали, що відносно ТОВ «Березнянський цегельний завод - 2» був здійснений рейдерський захват і оригінал договору позики перебуває у відповідача. У судовому засіданні представники відповідача пояснили, що не погоджуються з позовними вимогами повністю. Заперечили тим, що на час виникнення спірних правовідносин позивач був генеральним директором та головним бухгалтером TOB «БЦЗ-2», тому не мав права укладати договір позики від імені обох сторін. [PERSON] як позивач не надав суду письмового договору позики, а надана ним ксерокопія договору є фіктивною. У судовому засіданні [PERSON] надав квитанцію від 27.04.2015 року на суму 3310 грн. та від 29.04.2015 року на суму 26000 грн. про надання фінансової допомоги. Дані кошти є не фінансова допомога за договором позики, а кошти від реалізації відпущеної продукції, які на завод не поступили, а були внесені фіктивно [PERSON] як фінансова допомога. По даному факту порушено кримінальне провадження. В 2014 році, а також в 1 кварталі 2015 року згідно наданих виписок по рахунку від [PERSON] кошти не надходили. На фіктивність ксерокопії договору від 10.06.2014 року вказує те, що в 2014 році фінансова допомога не надходила і доказів цього позивачем не надано. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Суд не визнає копію договору позики № 1/ФП-14 (безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі) від 10.06.2014 року (а.с. 5) як доказ щодо виникнення та існування між сторонами прав та обов'язків як позикодавця та позичальника, а також щодо суті умов договірних правовідносин позики. Оригінал договору у сторін відсутній, а отже копія договору не є достовірним доказом у справі. Твердження позивача, що оригінал договору позики № 1/ФП-14 (безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі) від 10.06.2014 року знаходиться у відповідача не підтверджується доказами у справі, а тому відкидається судом. Відповідно до частин 1, 3 ст. 238 ЦК представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Щодо твердження представників відповідача, що позивач не міг укладати договору позики у своїх інтересах від імені відповідача на підставі ч. 3 ст. 238 ЦК України слід зауважити на те, що представниками відповідача не надано рішення суду про недійсність договору позики укладеного між сторонами у справі. А отже належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності договору позики між сторонами суду не надано. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З виписки по рахунку [NUMBER] з 01.04.2015 року по 31.05.2015 року філії розрахункового центру ПАТ КБ «Банк» (а.с. 8 - копія виписки, оригінал якої оглядався під час судового засідання) вбачається, що між сторонами у справі здійснювались відносини по наданню та поверненню фінансової допомоги, безвідсоткової зворотної допомоги. Так, позивач на рахунок відповідача перерахував фінансову допомогу: 27.07.2015 року в сумі 5000 грн., 07.07.2015 року в сумі 55 000 грн., 10.06.2015 року в сумі 36 000 грн., 28.05.2015 року в сумі 3480 грн., 19.05.2015 року в сумі 8675 грн., 29.04.2015 року в сумі 26000 грн., 27.04.2015 року в сумі 3310 грн., 16.04.2015 року в сумі 2250 грн. Відповідач повертав позивачу зворотну фінансову допомогу: 23.07.2015 року в сумі 6500 грн., 22.07.2015 року в сумі 7510 грн., 22.07.2015 року в сумі 13900 грн., 21.07.2015 року в сумі 7050 грн., 14.07.2015 року 20000 грн., 04.06.2015 року в сумі 1855 грн. Різниця між сумою наданої фінансової допомоги та сумою повернутої фінансової допомоги складає 82 900 грн. Також, ці банківські операції підтверджуються меморіальними ордерами ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 28-29 - копії, оригінали яких оглянуті судом під час судового розгляду), довідкою від 05.10.2016 року №11574482/5991334 філії розрахункового центру ПАТ КБ «Банк» (а.с. 223), дублікатами квитанцій філії розрахункового центру ПАТ КБ «Банк» (а.с. 224-227). Також, з акту з додатком ТОВ «Березнянський цегляний завод - 2» від 25.11.2015 року (а.с. 65, 66) слідує, що згідно банківських виписок ТОВ «БЦЗ-2» повернуло [PERSON] поворотну безвідсоткову допомогу в сумі 58 815 тис. грн. в період з 04.06.2015 року по 23.07.2015 року. Отже, дослідивши вищезазначені письмові докази, які вказують на передання відповідачу позивачем грошових сум, суд приходить до висновку про існування договірних правовідносин позики між сторонами у справі. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки строк повернення позики сторонами не був визначений, то слід рахувати тридцять днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про повернення позики. Позивач направляв претензію відповідачу про стягнення боргу, яку представник відповідача отримав 05.01.2016 року (а.с. 6 - копія претензії-вимоги, а.с. 7 - копія квитанції, опису з повідомленням про вручення поштового відправлення), отже порушення строку повернення позики позичальником починається з 5 лютого 2016 року. Не виходячи за межі позовних вимог, кількість прострочених днів з 05.02.2016 року по 01.07.2016 року складає 147 днів. З урахуванням прострочених днів (147), суми заборгованості (82 900 грн.), то 3 % річних становитимуть 1 001,61 грн. З урахуванням індексів інфляції (лютий 2016 року - 99,6%; березень 2016 року - 101%; квітень 2016 року - 103,5%; травень 2016 року - 100,1%; червень 2016 року - 99,8%) та суми боргу (82 900 грн.), то сума заборгованості з інфляцією становить 86 216 грн. На підставі викладеного, з відповідача на корить позивача стягненню підлягає заборгованість за договором позики 82 900 грн., три відсотки річних в сумі 1001,61 грн., та інфляційне збільшення суми боргу в сумі 3316 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за позови майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється в розмірі 1 % від ціни позову, але не менш 551,20 грн. та не більш 6890,00 грн.; а за позови немайнового характеру - в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто в сумі 551,20 грн. Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2016 року становив 1378,00 грн. Позивач сплатив судовий збір у сумі 1421,67 грн. (а.с. 1, 128 - платіжні документи про сплату судового збору) при тому, що ціна позову становить 92 482,41 грн., отже необхідно було сплатити 924,82 грн. судового збору з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, переплата судового збору складає 496,85 грн., отже сума переплати має бути повернута позивачу. Також, суд вважає за необхідне присудити позивачеві судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 872,17 грн.

Outcome: approved