Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON], який діє на підставі довіреності, звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог, представник позивача посилався на те що, відповідно до укладеного договору без номеру від 26.11.2014 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Умовами та правилами банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідач зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим, станом на 07.05.2015 року має заборгованість у сумі 34 957 гривень 88 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 21405,74 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 10818,59 гривень, заборгованість з пені та комісії за користуванням кредитом 592,70 гривень, штраф (фіксована частина) у сумі 500 гривень, штраф (процентна складова) у сумі 1640,85 гривень. На підставі викладеного, посилаючись на норми законодавства, просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 34957,88 гривень за кредитним договором без номеру від 26.11.2014 року; судові витрати у вигляді судового збору в сумі 349 гривень 58 копійок. 14 січня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя надійшла заява від представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], яка діє на підставі довіреності, про уточнення дати кредитного договору, а саме 27 квітня 2011 року, замість 26 листопада 2014 року. В обґрунтування заявлених доводів посилалась на те, що кредитний договір, який є предметом розгляду, і за яким нараховано заявлену в позові заборгованість був укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] саме 27 квітня 2011 року, а дата 26 листопада 2014 року була зазначена в позові помилково. Відповідач [PERSON] не заперечував, що дійсно, 27 квітня 2011 року між ним та ПриватБанком було укладено кредитний договір, а саме підписано ним заяву на обслуговування карткового рахунку, на підставі якого було видано кредитну карту, на яку нараховано заборгованість, зазначену в позові. Таким чином, датою укладення кредитного договору між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] слід вважати 27 квітня 2011 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала у повністю та дала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що, дійсно, він 27 квітня 2011 року уклав кредитний договір з ПриватБанком. Він був ознайомлений та погодився з усіма умовами погашення кредиту, та виплачував банку необхідну суму. Банківську картку він зберігав у себе вдома. Проте його донька, [PERSON], викрала в нього дану банківську картку та зняла з неї всі гроші, які присвоїла, за що була притягнута до кримінальної відповідальності за вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 24 жовтня 2014 року. Наголошував на тому, що код його картки донька дізналася за допомогою смс повідомлення від працівників банку, який вони передали на його телефон, яким донька скористалася та скоїла даний злочин. Втрату картки він помітив, коли черговий раз збирався погасити суму кредиту, після чого звернувся до працівників банку з проханням заблокувати дану картку. Проте йому було відмовлено, оскільки на картці був наявний борг. Працівниками банку було закрито данку картку та видано нову на тих самих умовах. Після самовільного списання банком грошових коштів з його пенсії в порядку погашення кредиту, він був вимушений перевести пенсію до іншого банку. Відразу він не заблокував дану банківську картку, оскільки не знав, що її викрадено. Вважає, що він не повинен відповідати за даними кредитними зобовязаннями, оскільки він не знімав та не користувався цими грошовими коштами. Тому банк повинен предявляти претензії до [PERSON], яка викрала банківську картку та розпорядилася грошима. Просив у задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг, позовні вимоги не визнала та зазначила, що вироком суду встановлена вина [PERSON], тому [PERSON] повинен предявляти вимоги щодо повернення кредиту саме до [PERSON], яка користувалася даними коштами. Отже, позовні вимоги, предявлені до [PERSON] задоволенню не підлягають. Не погодившись з поясненнями сторони відповідача, представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, надала суду письмові пояснення, в яких зазначено, що згідно положень Умов та правил надання банківських послуг, які є складовою договору на обслуговування карткового рахунку, укладеного між відповідачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», передбачено наступні обовязки клієнта: не передавати Карти, Стікер PayPass, ПІНи третім особам, не використовувати Карти, стікер PayPass, або нанесені на них дані у цілях, не передбачених даним договором, або що суперечить чинному законодавству. Вживати заходів щодо запобігання втрати (викрадення) Карти, Стікеру PayPass, ПІНу або інформації, нанесеної на Карту і магнітну смугу, або їхнього незаконного використання. [PERSON], а також правоохоронні органи про факти втрати Карти, Стікеру PayPass, ПІНу, сім-карти мобільного телефону або отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищевказаних випадків, необхідно звернутися до відділення [PERSON], або за телефоном 3700 (безкоштовно) в Україні. Власник карти зобовязаний вживати всіх можливих заходів для запобігання втрати Карти/ Піну/ постійного пароля/ одноразових паролів. Держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника Карти в [PERSON] та блокування Карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Карти в СТОП-Лист платіжною системою, а в разі підключення до послуги «Екстренні гроші» також протягом часу блокування платіжної карти. Зловживань та порушень зі сторони співробітників [PERSON] не виявлено. За результатами розгляду та вирішення питання відносно скоєних шахрайських дій до відповідача. [PERSON] було рекомендовано звернутися до правоохоронних органів. Крім того, представник позивача у судовому засіданні наголошувала на тому, що після викрадення Карти, відповідач [PERSON] не звертався до [PERSON] з офіційною заявою про блокування даної картки. [PERSON] лише було здійснено перевипуск картки клієнта на тих самих умовах. У звязку з чим кредитний договір не було закрито, тому продовжували нараховуватися проценти та штрафні санкції, у звязку з чим сума заборгованості за кредитом збільшувалась, яка підлягає поверненню. Крім того, звернула увагу суду на те, що сума у розмірі 592,70 гривень, зазначена у позові, є саме комісією по 50 гривень в місяць, а не пенею. [PERSON] не заперечує, що вини відповідача [PERSON] у викраденні картки немає. Проте за даним фактом була порушена кримінальна справа, встановлена вина [PERSON], з якої вироком суду була стягнута сума викрадених грошей. В свою чергу, відповідач [PERSON] повинен повернути заборгованість, яка створилася, оскільки умови кредитного договору, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] від 27 квітня 2011 року, продовжують діяти. Просила суд задовольнити позов. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 27 квітня 2011 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також [PERSON], яку позивач підписав, складає між ним та [PERSON] договір, відповідно до умов якого відповідач зобовязався повернути наданий кредит, а також сплатити відсотки за користування ним. Умови погашення кредиту відповідачем належним чином не виконувалися, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 07.05.2015 року становить 34 957,88 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 21405,74 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 10818,59 грн., заборгованість з пені та комісії за користуванням кредитом 592,70 грн., штраф (фіксована частина) у сумі 500 грн., штраф (процентна складова) у сумі 1640,85 грн. Проте в ході вирішення справи суду стали відомі наступні факти, що 01 липня 2014 року [PERSON] викрала кредитну пластикову картку «ПриватБанк», що належить [PERSON], після чого 01 липня 2014 року та 02 липня 2014 року за допомогою вказаної картки з банкоматів, розташованих по вулиці Бахмутській, 20-а, по проспекту Будівельників, 17 в Жовтневому районі міста Маріуполя, в місті Ростов-на-Дону РФ, таємно викрала з банківського рахунку, який належить [PERSON] грошові кошти в сумі 21276, 93 гривень, заподіявши потерпілому матеріальний збиток на вказану суму, розпорядившись у подальшому викраденими коштами на свій розсуд, що було встановлено вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 24 жовтня 2014 року. Згідно із Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Положенням про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, одним із видів доступу до банківських рахунків є спеціальні платіжні засоби - пластикові банківські картки, які емітовані в установленому законодавством порядку та використовуються для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або банку, а також для здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Платіжні картки є власністю емітента (банку) і надаються ним відповідно до умов договору клієнту, в тому числі і фізичній особі - держателю спеціального платіжного засобу, який на законних підставах використовує платіжні картки. Платіжна картка містить обов'язкові реквізити, що дають змогу ідентифікувати платіжну систему, емітента (банк) та держателя цього спеціального платіжного засобу. Держатель платіжної картки для забезпечення безпеки здійснення платіжних операцій з її використанням зобов'язаний використовувати цей спеціальний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України, правил користування ним та умов договору, укладеного з емітентом (банком), дотримуватись правил безпеки та не допускати використання цього засобу сторонніми особами, для чого повинен надійно зберігати спеціальний платіжний засіб, пін-код та інші засоби, що дають змогу користуватися ним, а у випадку його втрати зобов'язаний негайно повідомити про це емітента (банк), який повинен негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього спеціального платіжного засобу з внесенням до стоп-списку і його вилучення. Аналіз зазначених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що юридична суть викрадення з використанням банківської платіжної картки та пін-коду до неї полягає у списанні коштів із банківського рахунку, а не в отриманні готівки певним способом. Картка та пін-код містять інформацію, яка взаємопов'язана з інформацією, якою володіє банк. Гроші видаються внаслідок обумовленої договором операції з рахунком. Розмір суми обмежений або сумою, яка розміщена на банківському рахунку, або ж лімітом операції за цією карткою. Отже, всі банківські операції з використанням платіжної картки здійснюються її держателем, у тому числі особою, яка викрала цю банківську платіжну картку, на підставі та в межах договору, укладеного між банком-емітентом і клієнтом-держателем платіжної картки. Вставляючи картку до банкомату та проводячи відповідні операції з клавіатурою, винна особа безпосередньо зв'язується з операційною системою банку-емітента, отримує доступ до рахунку і дає банку вказівку провести певну операцію. Згідно положень Умов та правил надання банківських послуг, які є складовою договору на обслуговування карткового рахунку, укладеного між відповідачем [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», передбачено наступні обовязки клієнта: не передавати Карти, Стікер PayPass, ПІНи третім особам, не використовувати Карти, стікер PayPass, або нанесені на них дані у цілях, не передбачених даним договором, або що суперечить чинному законодавству (п.п. 1.1.2.1.2). Вживати заходів щодо запобігання втрати (викрадення) Карти, Стікеру PayPass, ПІНу або інформації, нанесеної на Карту і магнітну смугу, або їхнього незаконного використання(п.п.1.1.2.1.12). [PERSON], а також правоохоронні органи про факти втрати Карти, Стікеру PayPass, ПІНу, сім-карти мобільного телефону або отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищевказаних випадків, необхідно звернутися до відділення [PERSON], або за телефоном 3700 (безкоштовно) в Україні (п.п. 1.1.2.1.13). Власник карти зобовязаний вживати всіх можливих заходів для запобігання втрати Карти/ Піну/ постійного пароля/ одноразових паролів п.п. 2.1.1.9.9). Отже, правові відносини, що виникли між сторонами, регулюються законодавством з договірних зобовязань. Відповідно до п.п. 2.1.1.13.2 Умов та правил надання банківських послуг, постановка карти в СТОП-лист здійснюється на підставі письмової заяви Клієнта відповідно до [PERSON]. Представник позивача у судовому засіданні наголошувала на тому, що відповідач [PERSON] після викрадення в нього платіжної картки, не звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» з письмовою заявою про постановку даної карти в СТОП-лист, чого не заперечував сам [PERSON] Отже, клієнт не виконав своє зобовязання, передбачене умовами договору. Тому суд вважає, що у [PERSON] були відсутні підстави ставити у СТОП-лист платіжну карту [PERSON], що виключило б проведення подальших транзакцій з нею. Наслідком вищевказаних обставин стало подальше нарахування процентів за користування сумами кредитного ліміту. Держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника Карти в [PERSON] та блокування Карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Карти в СТОП-Лист Платіжною системою, а в разі підключення до послуги «Екстренні гроші» також протягом часу блокування платіжної карти, що передбачено п.п.1.1.5.29 Умов та правил надання банківських послуг. Проте, як вбачається з довідки, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», карта клієнта [PERSON] за номером 5168 7423 1227 6987 була закрита 07 липня 2014 року , того ж дня клієнтом було пере випущено карту за номером 5168 7423 0325 4753 карта не блокувалась та після видачі весь час активна. Що стосується доводів відповідача [PERSON] з приводу того, що він не повинен нести зобовязання за даним кредитним договором, оскільки він не користувався цими кредитними коштами, які були викрадені, тому [PERSON] має предявляти претензії до [PERSON], суд виходить з наступного. Так, судовим розглядом встановлено, що відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг без будь-якого застереження в цілому або його окремих частин (умов) і не оспорював в подальшому цей договір, щодо регламентованої в договорі його, як держателя карти, міри відповідальності. Отже, в даному випадку, беручи до уваги неподання [PERSON] відповідної заяви про постановлення викраденої карти у Стоп-лист, суд вважає, що вся відповідальність за операції по карті, що не супроводжувались авторизацією, має бути покладено саме на відповідача [PERSON] Крім того, вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 24 жовтня 2014 року [PERSON] була засуджена за ст. 185 ч. 2 КК України за вчинення вищевказаного злочину до 6 місяців арешту. Крім того, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто завдану майнову шкоду у розмірі 21 276 (двадцять одна тисяча двісті сімдесят шість) гривень 93 копійки. Таким чином, між відповідачем [PERSON] та [PERSON] склалися деліктні правовідносини, які полягають у тому, що шкода, завдана особі чи майну громадянина, а також, шкода, завдана майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Юридичним фактом, з яким закон повязує виникнення зобовязання внаслідок завдання шкоди, є факт завдання шкоди, делікт. Відповідно, за правилами деліктних правовідносин, вироком суду з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] завдану йому матеріальну шкоду у розмірі 21 276 (двадцять одна тисяча двісті сімдесят шість) гривень 93 копійки, який в свою чергу повинен нести відповідальність за порушення Умов та правил надання банківських послуг, що призвело до утворення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки договірні відносини між ними продовжують діяти до цього часу. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Так, ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладанні Кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України якою встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частина 1 статті 509 ЦК України передбачає, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 625 цього кодексу передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. При цьому ст. 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Так, до п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] порушив умови кредитного договору, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед ПАТ КБ Приватбанк, яка підлягає стягненню з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» Разом з тим, суд вважає необхідним відмовити ПАТ КБ Приватбанк в частині позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] сум штрафу (фіксованої частини та процентної складової). Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, до проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. [PERSON] та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р. Згідно із п.20 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить і місто Маріуполь. Про неухильне дотримання вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року неодноразово наголошував банкам України і Національний банк України в своїх листах від 13 жовтня 2014року №47-411/58939 та 05 листопада 2014 року № 18-112/64483. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [INFO]. За таких обставин, враховуючи безпідставність нарахування відповідачу штрафу в період дії закону про мораторій, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] штрафу в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 1640 грн. 85 коп. (процентної складової) задоволенню не підлягають. При цьому, позивачем були заявлені вимоги про стягнення «пені та комісії в розмірі 592, 70 гривень», проте, виходячи із тарифів та пояснень представника позивача вбачається, що ця сума розрахована саме як заборгованість за комісією. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2011 року станом на 07 травня 2015 року, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 21 405,74 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 10818,59 гривень та заборгованості за пенею та комісією за користуванням кредитом в сумі 592,70 гривень. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. Як встановлено ст. 79 ЦПК України до судових витрат належить судовий збір. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] також підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 328, 17 гривень пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial