Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], Компанії «Абаніко Лімітед», Компанії «Омега Мерчантс ЛТД», Компанії «Бенбері Есетс С.А.», в якому позивач просив витребувати з володіння Компанії «Бенбері Есетс С.А.» на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також визнати за Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» право власності на цей житловий будинок. В ході розгляду справи позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, якою позивач просив: замінити відповідачів Компанію «Абаніко Лімітед», Компанію «Омега Мерчантс ЛТД» та Компанію «Бенбері Есетс С.А.» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Лессор Груп»; витребувати з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Лессор Груп» на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] 10 782 860,00 гривень збитків, понесених в результаті незаконних дій; визнати за Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Позовні вимоги з посиланням на ст.ст. 328, 387, 388, 392, 1212, 1213, ЦК України обґрунтовуються тим, що Договір купівлі-продажу жилого будинку від 18 серпня 2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] визнано судом недійсним, а тому спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею без достатньої правової підстави, що порушує його право власності, яке підлягає захисту шляхом витребування майна у ТОВ «Лессор Груп» як кінцевого набувача та визнання права власності. Також позивач зазначає, що в результаті дій [PERSON] та [PERSON] по незаконному відчуженню належного позивачу нерухомого майна та укладанню ланцюга послідовних угод з метою ускладнення повернення нерухомого майна у власність позивача, йому завдано шкоду в розмірі 10 782 860,00 грн., що є середньою орендною платою за подібні приміщення за період з дати укладання недійсного договору по дату подачі позову, які підлягають стягненню на підставі ст. 1166 ЦК України. 03.03.2014 судом замінено зазначених відповідачів на Товариство з обмеженою відповідальністю «Лессор Груп». В подальшому розгляд справи судом здійснювався з урахуванням уточнених позовних вимог. 08.04.2014 судом залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Компанію «Абаніко Лімітед», Компанію «Омега Мерчантс ЛТД», Компанію «Бенбері Есетс С.А.» У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням змін та доповнень, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні та в письмових запереченнях, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача ТОВ «Лессор Груп» в судовому засіданні та в письмових запереченнях, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, просив в задоволенні позову відмовити. Також представником ТОВ «Лессор Груп» подано заяву про застосування судом до вимог позивача строку позовної давності в разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість заявлених вимог. Треті особи в судове засідання не з'явились, уповноважених представників в судове засідання не направили, про дату час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 18 серпня 2008 року позивач як продавець та відповідач [PERSON] як покупець уклали Договір купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3753, відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв у власність жилий будинок [ADDRESS] площею 1752,00 м.кв. за ціною 13 857 088,00 грн. Договором від 21 серпня 2008 року про внесення змін і доповнень до Договору купівлі-продажу від 18 серпня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 3819, сторони визначили, що продаж здійснюється за 13 857 088,00 грн. з урахуванням податку на додану вартість, у тому числі вартість без врахування податку на додану вартість 11 547 573,33 грн. та сума податку на додану вартість 2 309 515,00 грн. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.10.2012 по справі № 22-4289/12 за апеляційною скаргою ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 5 січня 2012 р. у справі за позовом ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до [PERSON], [PERSON], Компанії «Абаніко Лімітед», треті особи - приватні нотаріуси, Компанія «Омега Мерчантс ЛТД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку, договору про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу, повернення будинку, скасування державної реєстрації апеляційну скаргу ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» задоволено частково: рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.01.2012 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також договору про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації правочину скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення; визнано недійсним Договір купівлі-продажу жилого будинку від 18.08.2008, а також Договір про внесення змін та доповнень до вказаного договору від 21.08.2008, та скасовано державну реєстрацію зазначених правочинів; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» судові витрати в розмірі 45,50 грн.; рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до [PERSON] про зобов'язання передати будинок залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2013 по справі № 6-44491 св 12 за касаційною скаргою Компанії «Омега Мерчантс ЛТД» рішення Апеляційного суду міста Києва від 04.10.2012 залишено без змін. Наявність підстав для визнання договорів недійсними обґрунтовано невідповідністю спірних договорів частині 1 статті 203 Цивільного кодексу України. В рішенні Апеляційного суду міста Києва від 04.10.2012 по справі № 22-4289/12 судом встановлено, що 08.11.2008 [PERSON] відповідно до договору дарування будинку безоплатно передав жилий будинок у власність [PERSON], яка подарувала зазначений будинок Компанії «Абаніко Лімітед» за договором дарування від 29.09.2009р. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.01.2011 р. визнано в Україні арбітражне рішення, винесене 09.12.2010 р. на території Кіпр Міжнародним комерційним арбітражним судом ad hoc у складі одноособового арбітра Хрістакіса Коннаріса, яким: визнано угоду про дарування жилого будинку від 29.10.2010р. між Компанію «Омега Мерчантс ЛТД» та Компанію «Абаніко Лімітед»; визнано Компанію «Омега Мерчантс ЛТД» правомірним набувачем права власності та майнових прав на вказаний будинок, та визнано право власності цей будинок; надано дозвіл на примусове виконання в Україні арбітражного рішення та зобов'язано Компанію «Абаніко Лімітед» не перешкоджати Компанії «Омега Мерчантс ЛТД» у здійсненні реєстрації права власності на жилий будинок та в наступній реалізації права власності на цей будинок. Право власності на жилий будинок в Київському міському БТІ за Компанію «Омега Мерчантс ЛТД» зареєстровано 10.01.2011 р. в реєстровій книзі д.4-97, номер запису 9774. Зазначені обставини визнаються судом такими, що не потребуються доказування відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Крім того, матеріалами справи також підтверджено, що на даний момент право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Лессор Груп», яке набуло таке право наступним чином. Компанія «Омега Мерчантс ЛТД» продала будинок Компанії «Бенбері Есетс С.А.» за Договором купівлі продажу житлового будинку від 21 лютого 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 152. Право власності Компанії «Бенбері Есетс С.А.» на житловий будинок 07.02.2011р. зареєстроване Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про що видано витяг. Компанія «Бенбері Есетс С.А.» на підставі Акту № 1 від 25.11.2011 передала житловий будинок загальною площею 1752,00 м.кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS], до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕССОР ГРУП». Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛЕССОР ГРУП» Головним управлінням житлового забезпечення видано Свідоцтво про право власності від 16 грудня 2011 року. Право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕССОР ГРУП» на житловий будинок 04.01.2012р. зареєстроване Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про що видано відповідний витяг. Згідно з інформаційною довідкою № 8549273 від 28.08.2013, наданою Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві на запит Шевченківського районного суду м. Києва, об'єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: [ADDRESS], площею 1752,00 м.кв., належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛЕССОР ГРУП». Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що визнання недійсним в судовому порядку Договору купівлі-продажу жилого будинку від 18 серпня 2008 року, за яким спірний будинок відчужений позивачем [PERSON], свідчить про те, що майно вибуло з його володіння не з його волі та набуте ТОВ «ЛЕССОР ГРУП» без достатньої правової підстави, що дає позивачу право на витребування майна на свою користь згідно . Суд вважає такі доводи та вимоги позивача необґрунтованими з огляду на наступне. Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч.2 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до п.2 ч.3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.115 ЦК України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Судом встановлено, що ТОВ «ЛЕССОР ГРУП» набуло право власності на спірний будинок шляхом одержання його як внеску до статутного капіталу від Компанії «Бенбері Есетс С.А.», тобто на правовій підставі, передбаченій законом, а тому суд вважає безпідставними посилання позивача на ст.387 та ст.1212 ЦК України як на підставу для витребування майна у ТОВ «ЛЕССОР ГРУП». Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом враховується, що Компанія «Бенбері Есетс С.А.» набула право власності на майно також на передбаченій законом підставі - шляхом придбання його у Компанії «Омега Мерчантс ЛТД» за договором купівлі-продажу, і таке право було зареєстровано в установленому законом порядку, а тому у ТОВ «ЛЕССОР ГРУП» не було підстав піддавати сумніву законність одержання такого майна як внеску до статутного капіталу товариства, що свідчить про добросовісність ТОВ «ЛЕССОР ГРУП» як набувача спірного будинку. Згідно з ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до абз.2 п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову власника про витребування майна, переданого як вклад до статутного (складеного) капіталу господарського товариства, суд має враховувати, що отримання майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу є відплатним придбанням, оскільки в результаті передання вкладу особа набуває права учасника господарського товариства. Оскільки ТОВ «ЛЕССОР ГРУП» набуло жилий будинок як внесок до статутного капіталу, посилання позивача на ч.3 ст.388 ЦК України не може бути підставою для витребування спірного майна. Суд також вважає необґрунтованими твердження позивача про те, що спірне майно з огляду на визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 18 серпня 2008 року вибуло з його володіння не з його волі, оскільки відповідно до абз.2 п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Договір купівлі-продажу жилого будинку від 18 серпня 2008 року визнавався судом недійсним не в зв'язку з його вчиненням під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, а з огляду на недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України. Відповідно до абз.3 п.26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що при укладанні Договору купівлі-продажу жилого будинку від 18 серпня 2008 року від імені ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» діяв представник на підставі нотаріально посвідченої довіреності. При нотаріальному посвідченні договору нотаріусом встановлено особи підписантів, перевірено дієздатність та правоздатність сторін та повноваження представника. В рішенні Апеляційного суду міста Києва від 04.10.2012 по справі № 22-4289/12, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2013 по справі № 6-44491 св 12 за позовом ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» встановлено, що на засіданні правління Промінвестбанку від 07.07.2008р. було прийнято рішення про надання дозволу на продаж жилого будинку [ADDRESS] у зв'язку з недоцільністю його подальшого утримання на балансі банку. Зазначені обставини визнаються судом такими, що не потребуються доказування відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Також судом враховується при прийнятті рішення, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. В рішенні від 22.02.08 по справі «Україна-Тюмень» проти України» за заявою № 22603/02 Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що позбавлення заявника в судовому порядку права власності на будинок, добросовісно набутий в якості внеску до статутного капіталу за відсутності справедливої компенсації є порушенням ст.1 Першого протоколу Конвенції. Отже, вимоги позивача про витребування майна у ТОВ «ЛЕССОР ГРУП» та визнання за позивачем права власності на дане майно не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на підставі ст.1166 ЦК України 10 728 860 грн. збитків суд вважає, що в задоволенні даних вимог також слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, для застосування позадоговірної відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення в діянні: 1) воно повинно заподіювати шкоду, 2) бути протиправним, 3) мати причинний зв'язок зі шкодою, 4) винним. Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, вимагаючи відшкодування упущеної вигоди, позивач повинен довести, що за звичайних обставин він мав право розраховувати на одержання доходу у разі якби його право не було порушене відповідачами внаслідок їх винних дій. Позивач зазначає, що незаконними діями [PERSON] та [PERSON], які полягали в незаконному відчуженні нерухомості та укладанні ланцюга послідовних угод з метою ускладнення повернення нерухомості у власність позивача, останньому була спричинена шкода в розмірі 10 782 860,00 грн., яку він розраховує як розмір середньої орендної плати за подібні приміщення за період з дати укладення Договору купівлі-продажу від 18 серпня 2008 року до подання позову у даній справі 15 квітня 2013 року. Разом з тим, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем судом не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що спірний житловий будинок до його відчуження використовувався для здачі його в оренду, як і не надано доказів, що він був би переданий в оренду, якби спірний будинок не вибув з його володіння. Крім того, позивачем не доведено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають відношення до подальшого відчуження майна, що здійснювалось після набуття його Компанією «Абаніко Лімітед». Крім того, з огляду на встановлену судом наявність волі позивача на відчуження будинку, суд вважає, що в даному випадку відсутня вина відповідачів як елемент складу цивільного правопорушення, необхідний для застосування ст.1166 ЦК України. З огляду на зазначене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно поданих представниками ТОВ «ЛЕССОР ГРУП» та [PERSON] заяв про застосування судом позовної давності слід зазначити, що за змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, підлягає вирішенню питання обґрунтованості вимог позивача до відповідачів. Лише якщо буде встановлено, що вимоги позивача є обґрунтованими, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності (за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення). У разі необгрунтованості заявлених позовних вимог, суд відмовляє в позові саме з цих підстав, а не з підстав спливу строку позовної давності. Враховуючи, що позивач не довів в ході розгляду справи обґрунтованості заявлених ним позовних вимог, суд не застосовує заявлені відповідачами строки позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed