Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання права власності покликаючись на те, що до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради з питанням узаконення прибудови розміром 2,50х4,55м., 1,00х1,21м. до квартири [ADDRESS] звернулась [PERSON] На засіданні міжвідомчої комісії Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради вирішено передати матеріали до суду з метою визнання права власності за територіальною громадою м. Львова. Дана прибудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, без належного дозволу та затвердженого проекту. Просить визнати право власності на прибудову розміром 2,50х4,55м., 1,00х1,21м. до квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не заперечила та пояснила, що не заперечує проти визнання права власності на прибудову розміром 2,50х4,55м., 1,00х1,21м. до квартири [ADDRESS] за позивачем. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про час та місце слухання справи, наслідки неявки, а тому згідно ст. 169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Представник третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні позов не заперечив та зазначив, що не проти його задоволення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] здійснено самочинне будівництво розміром 2,50х4,55м., 1,00х1,21м. до квартири [ADDRESS], що стверджується технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] та поясненнями сторін у судовому засіданні. /а.с. 4/ Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Як безспірно встановлено в судовому засіданні позивач Львівська міська рада просить визнати право власності територіальної громади м. Львова саме на прибудову до квартири [ADDRESS], що є приналежністю до даної квартири, як основної речі, та, на переконання суду, до даних правовідносин не можуть застосовуватись норми ст. 376 ЦК України. З огляду на викладене суд також не приймає визнання позову відповідачем та представником третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, оскільки визнання позивачем та представником третьої особи позову суперечить закону, зокрема, ст. 376 ЦК України. А також суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки зі змісту ст. 3 ЦПК України випливає, що кожна особа має право звернутися до суду лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та потреба в такому захисті виникає тоді, коли зазначені права порушені, невизнаються чи оспорюються іншими особами, натомість представником позивача не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що права чи інтереси Львівської міської ради порушені чи оспорюються та судом не вбачається спору між сторонами, який неможливо вирішити у поза судовому порядку. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed