Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Приватна фірма «Галицький двір» звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) що буде створено в майбутньому від 29.12.2012р., укладеного між ПФ «Галицький двір» та [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] виданого на імя [PERSON]. В позовній заяві вказано, що 29.12.2012р.між ПФ «Галицький двір» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), згідно якого продавець зобовязувався передати покупцю обєкт нерухомого майна, що буде створено в майбутньому, а покупець мав прийняти квартиру у відповідності до укладеного договору та оплатити кошти. Обєктом нерухомого майна до завершення будівництва та введення в експлуатацію обєкта, є майнові права на квартиру вартістю 180000грн. При цьому, відповідач кошти не вніс, а директор видав довідку про те що [PERSON] оплачено повністю вартість квартири, так як останній зобовязався протягом 2 днів передати на дану суму вартості квартири цеглу кількістю 100 000 штук, яка була необхідна позивачу, про що свідчить розписка. Однак, відповідач не виконав домовленість, а позивач не ставив питання розірвання договору швидше, оскільки передача самої квартири мала б відбутися за двохстороннім Актом приймання-передачі між сторонами. Позивачу стало відомо що відповідач без підписання Акта приймання-передачі майна, подав документи на оформлення прав власності на квартиру [ADDRESS], та набуде право на отримання Свідоцтва про право власності. 10.12.2015р. позивач за результатами проведеної експертизи збільшив позовні вимоги та просив також визнати і недійсним Акт №87/39 здавання-приймання завершених будівництвом житлових приміщень по вул.Незалежності, 87 в м.Івано-Франківську від 07.10.2014 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві та наданих пояснень. Відповідач 1 та представники відповідача 1 проти позову заперечили, посилаючи на необґрунтованість вимог, просили в позові відмовити повністю. Представник відповідача 2 позов не визнав, вказав що підставою скасування є рішення суду, яке виконується у встановленому порядку, в подальшому просив проводити судові засідання без участі представника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.12.2012р. між ПФ «Галицький двір», як продавцем, та [PERSON], як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено в майбутньому (а.с.6), за умовами якого продавець зобовязувався передати покупцю обєкт нерухомого майна, який буде створений в майбутньому, а покупець мав прийняти квартиру у відповідності до укладеного договору та оплатити кошти (п.1.1 договору). Обєктом нерухомого майна за цим договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію обєкта, згідно ч.2 ст.656 ЦК України, є майнові права на квартиру [ADDRESS], загальною площею 92.3 м.кв. на 8 поверсі (п.1.2) вартістю 180 000 грн., оплата здійснюється стовідсотково (п.2.1), загальна сума договору може бути змінена продавцем виходячи з остаточних обмірів квартири зроблених ОБТІ (п.2.2). Сторони договору також домовилися про те, що продавець зобовязується передати квартиру після здачі в експлуатацію, за складеним двохстороннім Актом, після підписання якого, даний обовязок продавця вважається виконаним (п.3.1.1), а обовязок покупця визначено як оплата квартири (п.3.2.1). Як слідує з вимог ст.. 655-657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, обєктом договору може бути товар, що буде створений продавцем у майбутньому, а також і майнові права на обєкт. При цьому, даний спірний договір нотаріально не посвідчувався, однак позивач з цієї підстави не обгрутовував свої позовні вимоги. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу (ст..526). За ст..629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. За загальним правилом, яке поширюється на купівлю-продаж (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. За п. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обовязок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо покупець не виконує свого обовязку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати або відмовитися від договору купівлі-продажу (ч.3 ст.692 ЦК України). Одностороння відмова від договору регулюється нормами договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України про його розірвання. Згідно з чч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як слідує з матеріалів справи, в день укладення даного договору, директор позивача видав довідку від 29.12.2012р., яка підтверджує що відповідач сплатив 100% вартості квартири №39 (а.с.9), що і не заперечується факт видачі такої довідки і самим позивачем, а [PERSON] надав розписку від 29.12.2012р., що в рахунок оплати зобовязується на протязі 2-х днів, до 31.12.2012р., передати 100 000 штук цегли на суму 180 000 грн. (а.с.7). Написання такої розписки заперечив відповідач, зазначивши суду, що він такого зобовязання не брав, а кошти оплатив позивачу, хоча не надав до матеріалів справи жодного платіжного документу щодо внесення чималих коштів в т.ч. і в касу, а позивач заперечив таке їх внесення. Натомість позивач також стверджував, що відповідач не виконав існуючу домовленість щодо поставки цегли, відповідач приніс уже готову розписку, яка не складалася в присутності позивача, а позивач не ставив питання розірвання договору раніше, оскільки передача самої квартири мала б відбутися в майбутньому за двохстороннім Актом приймання-передачі між сторонами, при якому оплата могла б і бути здійсненою за квартиру. Але, позивачу стало відомо що відповідач без підписання Акта приймання-передачі майна, подав документи на оформлення прав власності на квартиру [ADDRESS], та набуде право на отримання Свідоцтва про право власності. Отже, умовами договірних відносин була обумовлена сторонами повна оплата за квартиру, за умови оплати покупцем за обєкт, та подальша така передача її за двохстороннім актом. Разом з тим, внесення коштів за товар повинно бути зафіксоване відповідними розрахунковими касовими документами, в т.ч. касовим ордером (чеком тощо) в разі поступлення коштів в касу або банківським документом, в разі внесення платежу через банк. Вищезгадана ст.691 ЦК також покладає на покупця обов'язок не лише оплатити товар, але й вчинити за свій рахунок необхідні дії для здійснення такого платежу. Перелік дій, які повинен здійснити покупець для виконання обов'язку із оплати товару, визначається формою та видом оплати, які можуть встановлюватися у договорі купівлі-продажу, актах цивільного законодавства або випливати із вимог, що звичайно ставляться. Ці дії можуть полягати у підготовці певних документів, оплаті банківських послуг (при використанні безготівкової форми розрахунків). Дії, необхідні для здійснення розрахунків, визначаються главою 74 ЦК України. Оскільки, сторона позивача стверджувала факт видачі саме довідки щодо поступлення коштів від відповідача через існуючу домовленість сторін про оплату за квартиру товаром за нібито укладеною розпискою (про відсутність належності підпису відповідача на даному документі буде зазначено нижче), а відповідач не надав жодного доказу про оплату за квартиру передбачену договором від 29.12.2012р., посилаючись тільки на видану довідку керівника позивача, натомість позивачем надано оборотно-сальдову відомість по розрахунковому рахунку ПФ «Галицький двір» (а.с.257) підтверджуючи відсутність поступлень коштів в касу товариства, суд критично оцінює як видану позивачем довідку від 29.12.2012р., так і надану позивачем розписку [PERSON] від 29.12.2012р. про зобовязання протягом 2-х днів поставити товар на суму квартири. А тому зважаючи на це, суд прийшов до висновку, що по укладеному договору від 29.12.2012р. укладеного між ПФ «Галицький двір», як продавцем, та [PERSON], як покупцем, не відбулося виконання покупцем обовязку про оплату за квартиру, що буде створена в майбутньому. Зважаючи на такий висновок, позовні вимоги про розірвання договору від 29.12.2012р. укладеного між ПФ «Галицький двір» та [PERSON] через істотне порушення договору покупцем (за відсутності оплати за квартиру), і як наслідок завданої цим шкоди шляхом значною мірою позбавлення позивача того, на що він розраховував при його укладенні, є обгрунтованими. Разом з тим, суд прийшов до висновку про задоволення даної вимоги в сукупності і з іншими вимогами, з врахуванням і такого. Багатоквартирний житловий будинок з вбудованими торговими та громадськими приміщеннями (І черга) по вул.Незалежності, 87 в м.Івано-Франківську був введений в експлуатацію 20.03.2013р. (а.с.85-93). Заперечуючи позовні вимоги, відповідач надав до матеріалів справи документи, що стали підставою реєстрації відповідачем прав на спірну квартиру, а саме Акт здавання-приймання завершених будівництвом житлових приміщень №87/39 від 07.10.2014р., згідно якого продавець ПФ «Галицький двір» передає, а покупець [PERSON] приймає двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 92.3 м.кв. на 8 поверсі (а.с.30). Підписання такого Акту зі сторони продавця, заперечив позивач та його представник. Судом також було витребувано з Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції дані, які підтверджують оформлення прав власності на квартиру №39 за [PERSON], та отримано, окрім Акта здавання-приймання завершених будівництвом житлових приміщень №87/39 від 07.10.2014р., також і лист від 28.08.2013р. на бланку ПФ «Галицький двір» про Перелік осіб, яким належить майнові права на обєкти будівництва в багатоквартирному житловому будинку з вбудованими закладами громадського призначення (хоча в Декларації зазначено «з торговими та громадськими приміщеннями») по вул. Незалежності, 87 в м.Івано-Франківську, як витяг, де зазначався [PERSON] поверх 8 квартира №39 (а.с.94). Видачу такого витягу та Переліку осіб, яким належить майнові права на обєкти будівництва в багатоквартирному житловому будинку з вбудованими закладами громадського призначення, заперечила сторона позивача, зазначивши суду, що і Акт здавання-приймання завершених будівництвом житлових приміщень №87/39 від 07.10.2014р., і Перелік осіб, яким належить майнові права на обєкти будівництва в багатоквартирному житловому будинку з вбудованими закладами громадського призначення від 28.08.2013р., є підробленими документами та з підробленою печаткою ПФ і підписом директора. На підставі поданих документів [PERSON], 10.11.2014 року Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та видано Свідоцтво про право власності від 10.11.2014р. (а.с.59-60, 72). На клопотання сторони позивача, ухвалою суду від 26.05.2015року було призначено почеркознавчу та судово-технічну експертизи для зясування справжності підпису директора ПФ «Галицький двір» [PERSON] на невизнаних позивачем нібито виданих: Акті здавання-приймання завершених будівництвом житлових приміщень №87/39 від 07.10.2014р., і Переліку осіб, яким належить майнові права на обєкти будівництва в багатоквартирному житловому будинку з вбудованими закладами громадського призначення від 28.08.2013р., а також відтиск печатки на даних документах і підтвердження фірмового бланку позивача, а також поставлено запитання експерту щодо справжності підпису [PERSON] на розписці від 29.12.2012р. Висновком експерта від 10.08.2015р. №09/03-228 (а.с.206-215) проведено дослідження запитуваної інформації, однак, що стосується підпису директора ПФ «Галицький двір» [PERSON], то оскільки сам підпис є обмеженим обємом (складається з однієї букви), то це не дозволило експертам виявити сукупність ознак, які індивідуалізують підпис саме певної особи, що також підтверджено експертами і в судовому засіданні 09.11.2015р. У висновку експертизи вказано, що відтиск круглої печатки ПФ «Галицький двір» у Акті здавання-приймання завершених будівництвом житлових приміщень №87/39 від 07.10.2014р., і Переліку осіб, яким належить майнові права на обєкти будівництва в багатоквартирному житловому будинку з вбудованими закладами громадського призначення від 28.08.2013р., виконані не печаткою ПФ «Галицький двір» поданою в якості взірця (різний діаметр зовнішньої рамки різниться на 1 мм., є зміщення букв при взаємному розташуванні печатки, що досліджувалась на двох документах Акті і Переліку та взірця-печатки), бланк Переліку осіб, яким належить майнові права на обєкти будівництва в багатоквартирному житловому будинку з вбудованими закладами громадського призначення від 28.08.2013р., не відповідає бланку ПФ «Галицький двір» наданих в якості для зразків. Підпис [PERSON] на розписці від 29.12.2012р. виконаний не [PERSON]. В судовому засідання допитані судом експерти Турецька та Гоголь підтвердили вірність наданого висновку. Отже, суд при всебічному і повному встановленні обставин справи приходить до висновку, що оскільки договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено в майбутньому від 29.12.2012р., передача квартири повинна здійснюватися за відповідним двохстороннім Актом між сторонами, а такий Акт зі сторони позивача не видавався, так як експертизою підтверджено невідповідність печатки юридичної особи, що враховується і оцінюється судом у сукупності з іншими доказами, то такий Акт №87/39 здавання-приймання завершених будівництвом житлових приміщень по вул.Незалежності, 87 в м.Івано-Франківську від 07.10.2014 року слід оцінювати саме як доказ відсутності виконання умов договору зі сторони відповідача та подачу у реєстраційну службу даного документу з підробленою печаткою на ньому. І як встановлено судом, печатка позивачем не була втраченою та дублікат не виготовлявся (а.с.248). При цьому доводи відповідача та його представника про невідповідність способу захисту за ст..16 ЦК України, шляхом визнання Акту недійсним, та визнання судом такої вимоги як незаконної, є вірними з врахуванням наступного. До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать субєктам цивільного права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать в т.ч. відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення; визнання правочину недійсним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, в узагальненні Верховного Суду України («Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України»), що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). А тому, такий Акт №87/39 здавання-приймання завершених будівництвом житлових приміщень по вул.Незалежності, 87 в м.Івано-Франківську від 07.10.2014 року є доказом в обґрунтування підставності позовних вимог позивача у сукупності з іншими доказами, однак позовна вимога про визнання недійсним даного Акту, не підлягає до задоволення як спосіб захисту права в суді. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] виданого на імя [PERSON], суд також враховує і наступне. Обєктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки (ст. 179 ЦК). Згідно із ст. 190 ЦК майном як особливим обєктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Поняття «майно» і «майнові права» не є тотожними. Слід враховувати, що до майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном, право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. До обєктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (статті 331, 376). Згідно із Законом № 2269-ХІІ нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст. 4). Відповідно до Закону України від 1 липня 2004 р. № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст. 5). Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого обєкта нерухомості є державна реєстрація прав на нього. Законом № 1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2). За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. До похідних способів набуття прав належить набуття цього права на підставі правочинів (ст. 334 ЦК). Похідними способами набуття права власності є договори купівлі-продажу майна, в т.ч. майнових прав на річ в майбутньому. Таким чином, підставою похідного способу набуття права власності є правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів, в даному спорі на підставі договору. Розглядаючи вимогу про скасування державної реєстрації прав на майно за відповідачем, слід в сукупності досліджувати правомірність набуття права власності, а тому суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до статтей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно виникає у добросовісного набувача з дня державної реєстрації. Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав ст. 6 Закону № 1952-ІV). За загальним правилом право власності у набувача майна саме за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК). Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюється такий порядок реєстрації прав. Так, рішення щодо державної реєстрації прав, приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно. Рішення державного реєстратора оформляється за допомогою Державного реєстру прав крім випадків, передбачених цим Порядком (п.3 Порядку). У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на обєкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення. У разі коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого обєкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, що є похідними від права власності, проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно відповідно до вимог цього Порядку, крім випадків, коли державна реєстрація речового права, що є похідним від права власності, проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності, а також коли державна реєстрація права власності проведена до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення (п.4). Відповідальність за достовірність відомостей, які містяться у документах, поданих для проведення державної реєстрації прав, несе заявник (п.6). Під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) повязує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав (згідно п.15 даного Порядку). Отже, при наявності факту виконання умов правочину, з якими договір, що є предметом даного спору, повязує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав, таке право реєструється відповідним органом. Як зазначалося вище, можливість подальшої реєстрації прав на квартиру за [PERSON], було виконання обома сторонами умов договору від 29.12.2012р., а саме наявність підписаного ними двохстороннього Акту здачі-приймання завершеної будівництвом квартири по вул.Незалежності, 87 в м.Івано-Франківську (згідно п.3.1.1 договору). А такий Акт, як вже встановлено судом, приватною фірмою «Галицький двір» не видавався. У разі відсутності такого Акту, відповідач не мав би змоги подати документи визначені законодавством на реєстрацію права власності за укладеним договором. У випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно.Свідоцтво оформляється у двох примірниках, один з яких долучається до реєстраційної справи, а другий видається заявникові (п.24 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень). Зважаючи, що дії державного реєстратора відповідали встановленому порядку їх вчинення, однак Акт приймання-передачі не підписувався продавцем квартири, то вимога позивача про скасування державної реєстрації прав на квартиру за відповідачем, у сукупності з вимогою про розірвання спірного договору, є такою що підлягає до задоволення. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). Виконання цивільного обовязку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обовязку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК). В підтвердження доводів позивача щодо не підписання ним Акту приймання-передачі квартири і відсутності факту звернення покупця-відповідача по справі до нього про передачу даної квартири та наявних документів на неї, є також і те, що саме позивачем 08.05.2013 року був виготовлений Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] органом «БТІ експерт» (а.с.249-250). Однак, до реєстраційної служби при подачі документів на реєстрацію прав власності, [PERSON] було подано Технічний паспорт на цю ж квартиру виготовлений 06.11.2014р. ФОП [PERSON] (а.с.95-96). При цьому Техпаспорт поданий відповідачем за площею відповідає Техпаспорту позивача, однак є розбіжності щодо площ окремих кімнат, висоти приміщень, поверху (8-й з мансардою та 9-й) тощо. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є обєкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З врахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення частково. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 15, 16, 190, 331, 334, 526, 629,651, 655-657, 692, гл.74, ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ,

Outcome: partial