Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Представник товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) якому просила стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 лютого 2013 року ПАТ «ОТП Банк» та відповідач уклали кредитний договір №2002796695 (далі договір) відповідно до якого відповідачу було надано споживчий кредит в розмірі 23998 гривень 00 копійок, зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 9,99 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом, для придбання товару у продавця. 24 березня 2014 року ПАТ «ОТП Банк» та позивач уклали договір факторингу про відступлення права вимоги, за яким право вимоги по договору було відступлене на користь позивача. Відповідач належним чином взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконувала, у звязку з чим станом на 20 серпня 2014 року має заборгованість перед позивачем на суму 26260 гривень 40 копійок, яка складається з заборгованості по: кредиту 21063 гривні 09 копійок; відсотки за користування кредитом 1393 гривні 77 копійок; комісії 3803 гривень 54 копійка (а.с.3). За таких обставин представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивачазаборгованість за кредитом на загальну суму 26260 гривень 40 копійок, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 262 гривні 61 копійка. Представник позивача направила до суду заяву в якій просила задовольнити позовні вимоги, розглянути справу заочно у разі неявки відповідача та у її відсутність. Відповідач в судове засідання не зявилася надала до суду заяву в якій пояснила, що позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі не заперечує проти їх задоволення та просив розглядати справу у її відсутність. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум розяснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. З ч.1 ст.509 ЦК України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч.2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася та сплати процентів, належних йому. З вимог ч.1 ст.1054 ЦК України вбачається, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved