Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до суду в якому просить визнати недійсним з моменту вчинення іпотечний договір №02-10\\3986 від 30 листопада 2007 року укладений між Акціонерно-комерційним банком «УКРСОЦБАНК» та [PERSON]. Мотивуючи вимоги тим, що 30 листопада 2007 року між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Гончар Т.В. та зареєстрований в реєстрі № 2602. Вищевказаний іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов'язань за Договором про надання відновлюваної лінії № 10-29/3829, укладеним між Банком та [PERSON] від 30 листопада 2007 року. Відповідно до умов іпотечного договору [PERSON] (надалі- відповідач 2) передав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: садовий будинок [ADDRESS], який складається з: садового будинку загальною площею - 389,4 кв.м, житловою площею 76,00 кв.м., споруджень, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], і належать [PERSON] (відповідач 2) на праві приватної власності на підставі Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2007 року, право власності на які зареєстровані відповідно до Реєстраційного напису на правовстановлюючі документи, вчиненого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 31 травня 2007 року за реєстраційним номером 9006; та земельну ділянку, площею 0,0592 гектара, що розташована на вулиці: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], яка належить [PERSON] (відповідач 2) на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія [NUMBER], виданого 09 листопада 2005 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 07 грудня 2004 року Горяйнова Т.К. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 5415, призначена для садівництва, зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 09-7-01385. В жовтні 1998 року [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач 2) вступили в фактичні шлюбні відносини. З моменту перебування у фактичних шлюбних відносинах [PERSON] та [PERSON] проживали разом, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов'язки. А відтак, нерухоме майно, що було предметом договору іпотеки належить позивачу [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Факт проживання позивача та відповідача 2 однією сім'єю без шлюбу з жовтня 1998 року по серпень 2013року підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/27067/13-ц від 19 листопада 2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділу майна подружжя. Також вказаним рішенням суду визнано спільним сумісним майном подружжя земельну ділянку та садовий будинок, які були предметом договору іпотеки від 30.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Гончар Т.В. та зареєстрованим в реєстрі № 2602. В порядку поділу спільного майна подружжя за сторонами визнано право власності по ? частині на вказане нерухоме майно. Посилаючись на ст. 578 Цивільного Кодексу України та ст. 6 Закону України «Про Іпотеку» позивач вказує, що майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. При цьому, виходячи із положень ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 3 ст. 65 Сімейного Кодексу України, для укладання одним із подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) Державної реєстрації, згода другого із подружжя має бути посвідчена нотаріально, та є обов'язковою. Таким чином, згода на укладання договору іпотеки мала бути надана другим із подружжя та посвідчена нотаріально, оскільки за своєю формою договір іпотеки нерухомого майна передбачає його нотаріальне посвідчення. Разом з тим, при укладанні вказаного договору іпотеки не було отримано згоди другого з подружжя - а саме позивача [PERSON] на його укладання, що виходячи із положень ст. 215 ЦК України є наслідком визнання такого договору іпотеки недійсним з моменту його вчинення. З огляду на означене, позивач змушений звернутись з даним позовом до суду та просить задовольнити вимоги у повному обсязі. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 19 серпня 2017 року відкрито провадження уданій цивільній справі та призначено до судового засідання на 09.11.2017 року. (а.с.37). У зв'язку із першою неявкою відповідача [PERSON], повідомленого належним чином про день, час та місце розгляду справи, та відсутністю заяв про розгляд справи без його участі справу було відкладено на 21.02.2018 року. 20.02.2018 року відповідачем АТ «Укрсоцбанк» надано до суду відзив на позовну заяву зі змісту якого убачається, що проти позову відповідач 1 заперечує в повному обсязі. Мотивуючи тим, що при укладанні кредитного договору та договору іпотеки відповідачем [PERSON] була надана письмова заява, посилання на яку міститься в самих договорах, якою [PERSON] засвідчив, що предмет іпотеки є його особистою власністю, оскільки на момент придбання нерухомого майна, що є предметом іпотеки він не перебував ні у шлюбі, ні у фактичних шлюбних відносинах. Відтак, на момент укладання Кредитного договору та Іпотечного договору іпотечне манно належало на праві власності [PERSON] одноособово, та пан [PERSON] не перебував ані у шлюбних, ані у фактичних шлюбних стосунках. Крім того, відповідач 1 посилається на пропущення позивачем строку позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки оспорюваний договір іпотеки було укладено 30.11.2007 року, рішення суду, яким встановлено факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача 2 без шлюбу та визнано спільним сумісним майном подружжя земельну ділянку та садовий будинок, які були предметом договору іпотеки від 30.11.2007 року ухвалено 19 листопада 2013 року. Рішення суду у встановленому законом порядку не оскаржувалось, а відтак набрало законної сили 30 листопада 2013 року. Проте, з даним позовом до суду позивач звернулась лише 07.08.2017 року. Тобто, з пропущенням загального строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі п. 9 Перехідних положень Цивільно процесуального Кодексу України Розділу ХІІІ в редакції Закону України від 03.10.2017 року №2147-VІІІ судове засідання 21.02.2018 року проведено за правилами підготовчого засідання за участю представників позивача та відповідача 1. Ухвалою суду від 21.02.2018 року закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 18.06.2018 року. (а.с.59). На судовому засіданні 18.06.2018 року проведеного за участю представників позивача та відповідача 1, суд перейшов до розгляду справи по суті та оголосив перерву до 09.10.2018 року для повторного виклику відповідача 2. 05.07.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, яка містить аналогічні обгрунтування викладені у позовній заяві. 09.10.2018 року розгляд справи було знято зі складу, що підтверджується відповідною довідкою суду та наступний розгляд призначено на 13.12.2018 року (а.с. 80). У судовому засіданні 13.12.2018 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та виходячи із доводів, якими обгрунтовується позовна заява, просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача 1 у судовому засіданні 13.12.2018 року повідомив про зміну найменування Банку з Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про що надав відповідну виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також належним чином засвідчену копію Статуту Банку. Підтримав письмові заперечення, які містяться у відзиві на позовну заяву. З огляду на що просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач 2 [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про поштові відправлення. Правом на подання відзиву до суду не скористався. Враховуючи вказане суд продовжив розгляд справи за відсутності даного відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 листопада 2007 року між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/3829.(а.с.7). В забезпечення виконань за вказаним кредитним договором між відповідачами Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 02-10/3986 від 30.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Гончар Т.В. та зареєстрований в реєстрі № 2602.(а.с.7-10) Предметом даного договору іпотеки є передача в іпотеку наступного нерухомого майна: - садового будинку [ADDRESS], площею - 389,4 кв.м, житловою площею 76,00 кв.м., споруджень, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], і належать [PERSON] (відповідач 2) на праві приватної власності на підставі Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2007 року, право власності на які зареєстровані відповідно до Реєстраційного напису на правовстановлюючі документи, вчиненого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 31 травня 2007 року за реєстраційним номером 9006; - земельної ділянки, площею 0,0592 гектара, що розташована на вулиці: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], яка належить [PERSON] (відповідач 2) на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія [NUMBER], виданого 09 листопада 2005 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 07 грудня 2004 року Горяйнова Т.К. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 5415, призначена для садівництва, зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 09-7-01385. За п. 1.6 договору іпотеки [PERSON] гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. 07.10.2008 року та 09.11.2011 року між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено зміни до іпотечного договору щодо переоцінки предмета іпотеки та порядку виконання зобов'язнь визначені п.п. 1.4.1 та 1.4.2 Іпотечного договору. (а.с. 11-13) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.11.2013 року у цивільній справі № 755/27067/13 позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділу майна подружжя - задоволено. Встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без шлюбу з жовтня 1998 року по серпень 2013 року. Визнано земельну ділянку, площею 0,0592 га, що розташована у Дніпровському районі м. Києва по вулиці 2 садовій, ділянка 12 СТ «Радіст», кадастровий номер: [NUMBER], спільним сумісним майном подружжя. Визнано садовий будинок [ADDRESS], який складається з: садового будинку, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 389,4 кв.м., житловою площею 76 кв.м., та споруджень, позначених на плані «№1-3», І», який знаходиться за адресою - [ADDRESS], спільним сумісним майном подружжя. Визнано, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності: за [PERSON] на 1/2 частину вказаної земельної ділянки та садового будинку. А за [PERSON] на інші 1/2 частини земельної ділянки та садового будинку відповідно. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.11.2013 року у встановленому законом порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 30.11.2013 року, виходячи з положень ЦПК України, які були чинними на час його ухвалення. Під час даного судового розгляду судом встановлено, що відповідної письмової, нотаріально посвідченої заяви - згоди [PERSON] на укладання оспорюваного договору іпотеки від 30.11.2007 року позивач не надавала. Дана обставина визнається сторонами, не викликає у суду обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. А тому в силу положень ч.1. ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного. За змістом ст. ст. 572, 575, Цивільного Кодексу України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном, що залишається у володінні користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель (відповідач 1), має права в разі невиконання боржником (відповідач 2) забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено способи захист цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.( ст. 257 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як убачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.02.2014 року, реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано заяву позивача [PERSON] про реєстрацію за нею на праві спільної власності ? частини садового будинку [ADDRESS] та на ? частини земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], за адресою - [ADDRESS]. Дата та час державної реєстрації 25.02.2014 року. (а.с.14-17). Таким чином, саме з цього часу - 25.02.2014 року позивач [PERSON] дізналась та/або мала довідатись про наявність обтяження на вказане нерухоме майно підставі договору іпотеки укладеного між відповідачами Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» та [PERSON] № 02-10/3986 від 30.11.2007 року. Разом з тим, з позовом про оспорювання вказаного договору іпотеки з підстав не надання нею згоди на його укладання, позивач звертається до суду тільки 07.08.2017 року. Тобто з пропуском загального строку позовної давності. Із заявами про поновлення пропущеного строку на звернення з даним позовом до суду ні позивач ні її представник не звертались, як і не навели поважності причин такого пропуску. Відповідно до ч.2-5 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки позивачем пропущено строк позовної давності на звернення з даним позовом до суду, не наведено причин поважності пропуску такого строку. Із заявами про його поновлення ні позивач ні її представник до суду не звертались, а відповідач просить про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд приходить до висновку про застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмову у задоволенні позову. Застосування судом наслідків спливу строку позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позову - є самостійною підставою. Разом з тим, принагідно зазначити висновок Верховного Суду України, який міститься у Постанові від 27.01.2016 року по справі за № 6-1912цс15. «Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України від 5 червня 2003 рок № 898-IV «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя». Під час судового розгляду судом встановлена обставина того, відповідач [PERSON] укладаючи іпотечний договір із АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» щодо спільного майна, не повідомив Банк про проживання однією сім'єю із [PERSON] Більше того, він гарантував, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. (п.1.6 іпотечного договору) . Отже, при укладанні оспорюваного іпотечного договору другий із подружжя - [PERSON] діяв недобросовісно. Проте, Банк не знав і за обставинами справи станом на 30.11. 2007 року не міг знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed