Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із первісним позовом до відповідачки про позбавлення її батьківських прав, посилаючись в обґрунтування позову на те, що відповідачка є матір`ю малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . При цьому батько [PERSON] - [PERSON] - помер [INFO] , а відомості про батька [PERSON] внесені до актового запису про його народження за ч. 1 ст. 135 СК. Діти відповідачки, [PERSON] та [PERSON] , на теперішній час проживають у КЗ «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку Маріупольської міської ради Донецької області» з 30 квітня 2015 року. При цьому рішеннями колегії Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 25 листопада 2015 року малолітнім [PERSON] та [PERSON] був наданий статус дітей, позбавлених батьківського піклування, та їх влаштовано до державного закладу на повне державне забезпечення. За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 6 травня 2015 року [PERSON] була засуджена за ст. 309 ч. 2 КК до 2 років 6 місяців позбавлення волі. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 12 квітня 2019 року дітей було відібрано у матері, [PERSON] , яка з 13 березня 2018 року знаходилась у реабілітаційному центрі при БО БФ «Милосердя-Дніпро». У своїй заяві від 24 січня 2020 року відповідачка зобов`язалась подати позов до суду про повернення їй дітей до травня 2020 року. Також за інформацією КЗ «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецької області» відповідачка має заборгованість зі сплати аліментів на дітей станом на 1 березня 2020 року в сумі 41167,62 грн. При цьому відповідачка з моменту винесення рішення суду про відібрання у неї дітей відвідувала [PERSON] та [PERSON] та декілька разів телефонувала до адміністрації закладу. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 23 червня 2020 року прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] . На підставі викладеного просив суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно її дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 25 січня 2021 року до суду від [PERSON] надійшов зустрічний позов про повернення їй дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , обґрунтовуючи який вона вказувала, що підставою відібрання у неї дітей була відсутність умов для їх проживання та виховання. Однак, на теперішній час вона має постійне місце проживання, в якому створені всі належні умови для проживання та виховання дітей, має місце роботи та стабільний дохід. Крім того нею 22 серпня 2020 року було укладено шлюб із [PERSON] , внаслідок якого було змінено її прізвище на « [PERSON] ». З моменту відібрання у неї дітей [PERSON] змінила спосіб життя, який призвів до відібрання у неї дітей, докладає максимум зусиль для того, щоб діти мали належне виховання, були матеріально забезпечені, а їх права захищені. Вона цікавиться навчанням дітей у школі, систематично відвідує дітей у комунальному закладі, не має шкідливих звичок та пройшла курс реабілітації, тому готова виконувати всі вказівки вихователів та психологів щодо догляду за дітьми. На підставі викладеного просила суд зобов`язати Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради повернути їй як, матері, малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Представники позивача, Килюшик І. Г. та Алфєр`єва К. М. , вказували в суді, що вони наполягають на позбавленні батьківських прав [PERSON] відносно її дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , вважаючи позитивні зрушення у житті [PERSON] такими, що не можуть у повній мірі забезпечити потреби дітей, враховуючи стан їх здоров`я та матеріальне становище відповідачки. Просили первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити. Відповідачка, [PERSON] , у судовому засіданні, заперечуючи проти позбавлення її батьківських прав та підтримуючи заявлені нею вимоги про повернення їй дітей, вказувала, що вона лише у липні 2020 року прибула з центру реабілітації від наркотичної залежності в м. Дніпро до м. Маріуполь, після чого її життя повністю змінилось, бо вона одружилась, мешкає у трикімнатній квартирі по [ADDRESS] , на яку оформлює документи її чоловік, з яким вона разом там мешкає, де також для проживання дітей проведено ремонт у двох кімнатах. Крім цього вона зареєструвала своє місце проживання в м. Маріуполі, офіційно працевлаштована, де отримує прибуток. Чоловік позивачки також працює та оформлює документи на працевлаштування до комбінату «Ілліча». Крім цього вона постійно відвідує своїх дітей у «Центрі опіки» та регулярно телефонує дітям, оскільки дуже їх любить та бажає їх повернення додому. Крім того вона на теперішній час перебуває у стані вагітності. Стверджувала, що залежність від наркотичних речовин нею була подолала. Додавала, що син [PERSON] має захворювання психіки, тому проходить курс лікування, який вона готова продовжувати в умовах повернення сина до її родини. Додавала, що у неї із донькою склались доброзичливі та теплі стосунки, а діти бажають повернутись до неї. Також її чоловік спілкується із її дітьми, до якого вони ставляться добре. Просила суд повернути їй дітей та не позбавляти батьківських прав. Представники Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради до суду не з`явились з невідомих суд причин, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином. Представник КЗ «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку Маріупольської міської ради», Кононенко Д. М., заперечуючи проти задоволення первісного позову Органу опіки та піклування, вказувала, що [PERSON] , починаючи з січня 2020 року обіцяла забрати дітей до себе у родину. Спочатку діти не охоче спілкувались із [PERSON] , а потім старша донька останньої, починаючи з вересня 2020 року регулярно контактує із своєю матір`ю по телефону. Молодший син відповідачки потребує внаслідок свого психічного захворювання особливого ставлення до себе. При цьому вказувала, що обоє дітей бажають повернутися у родину своєї матері. Представник КЗ «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку Маріупольської міської ради», [PERSON] , яка є практикуючим психологом, заперечуючи проти задоволення позову Органу опіки та піклування та підтримуючи вимоги [PERSON] , вказувала суду, що у житті [PERSON] відбулись серйозні позитивні зрушення з того часу, як її діти перебувають у «Центрі опіки», оскільки вона змінила своє відношення до дітей, постійно спілкуючись із ними, даруючи подарунки, навідуючись до них, які у свою чергу потягнулись до своєї матері та висловлюють бажання повернутись до родини [PERSON] . Додавала, що діти обізнані про те, що наразі у суді вирішується справа щодо можливого їх повернення до матері, на яке вони дуже чекають. Крім того зазначала, що, враховуючи психічний стан здоров`я молодшого сина [PERSON] , [PERSON] , останній буде себе краще почувати саме у колі своєї родини, що позитивний шляхом вплине на його одужання від захворювання. Додавала, що чоловік [PERSON] також спілкується із дітьми відповідачки, з яким у дітей склались доброзичливі стосунки. Вважала, що доцільним буде повернути дітей до родини їх матері. Представник КЗ «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку Маріупольської міської ради», [PERSON] , яка є соціальним педагогом, вказувала суду, що не підтримую вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дітей, [PERSON] та [PERSON] , вважаючи, натомість, обґрунтованими вимоги матері таких дітей про їх повернення до родини [PERSON] . Зазначала при цьому, що [PERSON] наразі працевлаштувалась, де отримує дохід, пройшла курс реабілітації від залежності, яку мала, змінила своє ставлення до дітей, за якими піклується. Додавала, що мати відповідачки, бабуся дітей, бажає, щоб діти повернулись до [PERSON] , оскільки впевнена у тому, що відповідачка змінила своє ставлення до дітей. Тому, не зважаючи на матеріальні труднощі родини [PERSON] , вважала доцільним в інтересах [PERSON] та [PERSON] повернути дітей матері, [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, вважає первісний позов таким, що не підлягає задоволенню, а, натомість, зустрічний позов суд вважає таким, що задоволенню підлягає, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про народження, виданого 19 червня 2014 року Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 245 від 16 березня 2010 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про смерть, виданим 16 жовтня 2015 року Орджонікідзевським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1745 від 16 жовтня 2015 року, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 39 років. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 16 червня 2012 року Іллічівським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 496 від 16 червня 2012 року, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] . На підставі витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 6 листопада 2015 року вбачається, що відомості про батька [PERSON] , [INFO] , були внесені до актового запису про народження дитини № 496 від 16 червня 2012 року на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Відповідно до вироку Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 6 травня 2015 року по справі № 265/1658/15-к, який набув чинності 24 червня 2015 року, [PERSON] було засуджено за ст. 309 ч. 2 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі. За рішеннями колегії Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 25 листопада 2015 року № 257, 258, 259, 260 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування, та яких було влаштовано до державного закладу на повне державне забезпечення. Згідно із рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 квітня 2019 року по справі № 265/8774/18 у [PERSON] були відібрані без позбавлення батьківських прав діти, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з передачею дітей до Органу опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради та стягненням аліментів з [PERSON] на утримання таких дітей. При цьому підставами для відібрання дітей у матері судом було визначено те, що [PERSON] не забезпечує мінімальний догляд за дітьми, не піклується про їх здоров`я та духовний, моральний розвиток, яких не регулярно відвідувала у державному закладі. За інформацією Комунального закладу «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку Маріупольської міської ради» вбачається, що у такому закладі, починаючи з 30 квітня 2015 року, перебувають на повному державному забезпечені [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яких [PERSON] відвідує та спілкується із ними телефоном. Дітей також відвідує бабуся, [PERSON] . При цьому заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей у [PERSON] на 1 березня 2020 року становила 41167,62 грн. На підставі витягу з протоколу № 15 від 23 червня 2020 року вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини при виконкомі Маріупольської міської ради було прийнято рішення доцільним вважати позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За висновком органу опіки піклування від 6 квітня 2021 року вбачається, що Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради за рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 16 березня 2021 року вважав, що маються позитивні зміни у житті [PERSON] , але враховуючи попереднє ставлення матері до виховання та утримання дітей, стан здоров`я дітей та відсутність належного доходу для утримання дітей, орган опіки та піклування вважав все ж недоцільним повернення [PERSON] малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] . При цьому в ході консультування [PERSON] практичним психологом було звернено її увагу щодо сина, [PERSON] , який перебуває на обліку у психіатра, а також щодо доньки, [PERSON] , яка є дитиною з інвалідністю, що також підтверджується висновком про стан здоров`я малолітньої [PERSON] від 25 грудня 2020 року. Суд при цьому зазначає, що у такому висновку органу опіки піклування від 6 квітня 2021 року маються посилання на матеріли, які були предметом розгляду комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради. Так згідно із листом КНП «Медичний центр з лікування та профілактики залежності м. Маріуполь» від 25 лютого 2021 року [PERSON] перебуває в реєстрі з 25 липня 2003 року із діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів (синдром залежності). Натомість, суд встановив, що відповідно до інформації Управління - Служби у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради вбачається, що [PERSON] проходила річний курс від наркотичної залежності у реабілітаційному центрі по вул. Мостовій 134-А в м. Дніпро, починаючи з 13 березня 2018 року. При цьому згідно із характеристикою від 14 грудня 2020 року вбачається, що [PERSON] з 10 травня 2018 року по 20 червня 2020 року дійсно пройшла реабілітацію в м. Дніпро в РБЦ «Незалежність» від наркотичної залежності, а тепер вона є членом церкви «Нове покоління», починаючи з червня 2020 року, яка характеризується там виключно позитивно. Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 22 серпня 2020 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС Східного міжрегіонального управління юстиції міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 290 від 22 серпня 2020 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] ». За інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 4 березня 2021 року вбачається, що [PERSON] була зареєстрована з 4 березня 2021 року по [ADDRESS] . Також суд зазначає, що по [ADDRESS] зареєстровані донька [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , та мати відповідачки, [PERSON] , 1955 р. н., що підтверджується копією особового рахунку від 31 березня 2021 року, виданого ЖКП «Азовжитлокомплекс». При цьому за довідкою про склад родини від 5 січня 2021 року КСН «Центральний» вбачається, що по [ADDRESS] [PERSON] , який зареєстрований за такою адресою, що підтверджується довідкою з Державного демографічного реєстру від 21 серпня 2020 року, мешкає безпосередньо разом із [PERSON] , що також підтверджується актом від 5 січня 2021 року КСН «Центральний», складеному за свідченнями сусідів по такому будинку. Також за актом обстеження житлових умов від 9 березня 2021 року, на який мається посилання у висновку органу опіки піклування від 6 квітня 2021 року, було проведено обстеження житла [PERSON] та встановлено, що відповідачка дійсно мешкає у трикімнатній квартирі по [ADDRESS] , у двох кімнатах якої було зроблено ремонт, проживаючи там разом зі своїм чоловіком, [PERSON] , де також для виховання та розвитку дітей є спальні місця, стіл, стілець, іграшки, тобто для дітей створені задовільні умови проживання. При цьому [PERSON] не заперечував проти проживання разом із ним дітей [PERSON] , яка також перебуває на обліку у жіночій консультації у зв`язку з вагітністю, а сукупний дохід подружжя відповідачки складає близька 14000 грн. Суд звертає увагу, що відповідно до довідок ТОВ «Р. Е. СОТЕРІА АІ» від 5 жовтня 2020 року, від 23 листопада 2020 року, від 6 квітня 2021 року вбачається, що [PERSON] працює на вказаному товаристві з 25 липня 2020 року на посаді швачки, маючи посадовий оклад в розмірі 6010 грн., де також характеризується виключно позитивно. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , чоловік [PERSON] , вказував, що він разом зі своєю дружиною мешкає по [ADDRESS] , де робиться ремонт для створення умов для проживання дітей [PERSON] , до яких він добре відноситься, спілкується із ними та чекає їх у такій трикімнатній квартирі. Додавав, що він буде приймати активну участь вихованні дітей своєї дружини. Запевняв суд, що він та його дружина готові фінансово забезпечувати дітей, [PERSON] та [PERSON] , оскільки він та його дружина працюють. Зокрема, він заробляє близька 8000 грн. на місяць. Наразі він готує документи для свого працевлаштування до заводу. На підставі ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України (далі за текстом рішення - СК) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а також несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім цього суд звертає увагу на Лист Державного Департаменту з усиновлення та захисту прав дитини від 24 лютого 2010 року № 4.1/6-49/630 «Щодо застосування законодавства України (ст. 170 СК) при відібранні дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав», в якому зауважено, що за ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Аналіз п. 2 ч. 1 ст. 164 СК дозволяє зробити суду висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд зауважує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Таким чином позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та лише при наявності вини у діях батьків. При цьому сам по собі висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітніх дітей має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року по справі № 631/2406/15-ц. На підставі переліченого суд встановив, що [PERSON] , відбувши призначене їй вироком суду покарання, пройшла курс реабілітації від наркотичної залежності, одружилась, працевлаштувалась, суттєво змінила відношення до своїх дітей, що було підтверджено показами представників Комунальний заклад «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку Маріупольської міської ради». Отже, представниками позивача суду не було надано переконливих доказів які б свідчили, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання покладених на неї батьківських обов`язків, оскільки остання у силу своїх можливостей намагається дотримуватись вказівок адміністрації КЗ «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку Маріупольської міської ради», де її діти перебувають наразі, відвідує їх, підтримує постійний контакт із ними та піклується про них, змінивши своє життя та відношення до своїх дітей у кращій бік. Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а діти мають лише матір, будучи позбавленими піклування батька, то позиція представників позивача про доцільність позбавлення відповідачки батьківський прав, не ґрунтується на встановлених судом обставинах справи та має формальний характер. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2019 року по справі № 643/7567/16-ц. Враховуючи викладене вмотивування, суд вважає, що заявлені позовні вимоги Органом опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] задоволенню не підлягають, як такі що не були належним чином обґрунтовані. Вирішуючи питання щодо заявленого [PERSON] зустрічного позову про повернення дітей матері, суд виходить з наступного вмотивування. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. На підставі ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За п. 1 ст. 9 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18, 27 «Конвенції про права дитини» батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року. Відповідно до ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення ст. 8 вказаної Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) та у рішенні «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, § 100), ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). При цьому ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказав, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Таким чином суд зазначає, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно із ч. 3 ст. 170 СК, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали. Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених ст. 170 СК, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 9 вересня 2020 року по справі № 400/936/18. Суд розглядом справи встановив, що [PERSON] має постійне місце проживання, одружена, працевлаштована, дохід якої становить 6000 грн. на місяць, а сукупний дохід її подружжя із [PERSON] - близька 14000 грн. на місяць. Також за місцем мешкання [PERSON] створені умови для виховання двох її малолітніх дітей, що було встановлено актом огляду житлових умов відповідачки від 9 березня 2021 року. При цьому [PERSON] позбулась шкідливих звичок, налагодила стосунки із своїми дітьми, яких регулярно відвідує у дитячому закладі «Центр опіки», передаючи їм гостинці, що було підтверджено як письмовими доказами, так й показаннями представників такого закладу. Суд зазначає, що підставою для відібрання у [PERSON] малолітніх [PERSON] та [PERSON] було відсутність забезпечення їх матір`ю мінімального догляду за дітьми, відсутність піклується про їх здоров`я та духовний, моральний розвиток, з боку відповідачки, яка не регулярно відвідувала їх у державному закладі. Натомість, у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] виконує свої батьківські обов`язки щодо забезпечення мінімального догляду за дітьми в умовах дитячого закладу «Центр опіки», піклуючись про їх здоров`я, духовний, моральний розвиток, яка навідується до своїх дітей з обмеженнями, запровадженими карантинними заходами, підтримуючи постійний контакт зі своїми дітьми. Таким чином суд дійшов переконання, що наразі відпали підстави, які були приводом для відібрання у [PERSON] дітей без позбавлення її батьківських прав на підставі рішення суду від 12 квітня 2019 року. Суд також зауважує, що [PERSON] любить своїх дітей, які, не маючи батька, також бажають буди із мамою. Так відповідно до ч. 1 ст. 171 СК дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Аналогічні положення закріплені у ст. 12 «Конвенції про права дитини», згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 24 квітня 2019 року по справі № 300/908/17. Отже, суд звертає увагу на те, що за змістом ст. 171 СК дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав чи про її повернення матері. Натомість, представники позивача не надали суду відомостей стосовно того, що малолітня [PERSON] , які вже виповнилось 11 років, не може висловити свою думку по даній справі. При цьому в судовому засіданні шляхом допиту психолога КЗ «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку Маріупольської міської ради», [PERSON] , було встановлено, що малолітні діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , обізнані про розгляд судом справи щодо їх подальшої долі, які, у свою чергу, висловили у присутності психолога «Центру опіки» своє бажання жити разом із матір`ю, [PERSON] . Суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування від 6 квітня 2021 року щодо недоцільності повернення дітей матері був заснований, зокрема, на попередньому ставленні [PERSON] до виховання та утримання малолітніх [PERSON] та [PERSON] , що однак не може бути підставою для відмови у позові [PERSON] , оскільки судом було встановлено факт зміни її відношення до своїх дітей, а самі лише побоювання щодо можливої зміни у поведінці матері дітей не можуть бути враховані судом. Також представники органу опіки та піклування висловлювали занепокоєння щодо стану здоров`я дітей та відсутність належного доходу для їх утримання у матері. Однак, суд вказує, що у судовому засіданні було встановлено, що сукупний дохід подружжя відповідачки як окремого [PERSON] й [PERSON] , так й сукупно перевищує розмір мінімальної заробітної плати в Україні та прожитковий мінімум відповідно. Щодо стану здоров`я дітей суд зауважує, що на державу покладено обов`язок надавати батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищаючи права дитини на сім`ю. Крім того психолог, [PERSON] , допитана у судовому засіданні зазначила, що малолітньому [PERSON] , враховуючи його психічне захворювання, буде краще позбутися недуги саме у колі своєї родини. Також суд зазначає, що діти не повинні розлучатися із батьками всупереч їх бажанню. Суд зазначає, що у судовому засіданні було встановлено, що малолітні діти [PERSON] висловили своє бажання в подальшому виховуватися у родині своєї матері. Крім цього з наведених судом висновків ЄСПЛ вбачається, що інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною. Отже, оскільки у судовому засіданні не було встановлено обставин, які б свідчили, що родина відповідачки є особливо непридатною чи неблагополучною, то, виходячи з якнайкращих інтересів дітей, які повинні за можливості бути поряд зі своїми батьками, що становить основоположну складову сімейного життя, то суд дійшов висновку, що заходи, спрямовані перешкодити цьому, всупереч інтересам дітей, будуть втручанням у права, гарантовані ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». На підставі викладеного обґрунтування, суд вважає, що незважаючи на висновок органу опіки та піклування про не доцільність повернення малолітніх дітей матері, встановлені в судовому засіданні обставини вказують на те, що [PERSON] дійсно прагне виховувати дітей, піклуватися про їх зростання та навчання, для чого створює відповідні умови, а відтак доцільним є повернення дітей їх матері, які були відібрані у відповідачки за рішенням суду. Таким чином суд дійшов переконання, що, приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів малолітніх [PERSON] та [PERSON] , для реалізації права дітей на виховання в сім`ї за принципом родинності та з метою прискорення єднання дітей зі своєю матір`ю, повернення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , їх матері, [PERSON] , буде відповідати якнайкращім інтересам дітей, так й інтересам відповідачки, матері дітей, на підставі чого вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved