Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, за заявою якої рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя встановлено факт смерті [PERSON] , на підставі якого Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області видано 12 листопада 2019 року свідоцтво про смерть [PERSON] , [INFO] , яки помер [INFO] . При житті [PERSON] був інвалідом II групи безстроково внаслідок трудового каліцтва. 18 січня 2016 року [PERSON] звернувся з заявою про продовження щомісячних виплат до Волноваського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області як внутрішньо переміщена особа з м. Шахтарськ до м. Волноваха та отримував щомісячні страхові виплати потерпілим на виробництві до 31 липня 2016 року. З 1 серпня 2016 р. по 16 жовтня 2019 р. [PERSON] щомісячні страхові виплати не отримував, а підстави припинення виплат відповідачем невідомі. Так на обліку [PERSON] перебував у Шахтарському міському відділенні, яке припинило свою діяльність та передало виконання статутних завдань Маріупольському міському відділенню управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. 10 січня 2020 року позивачка звернулась із заявою до приватного нотаріуса щодо відкриття спадкової справи внаслідок смертю її вітчима, [PERSON] , який заповідав їй на випадок своєї смерті все належне йому майно. 17 червня 2020 року отримано відповідь від відповідача про недоотримання спадкодавцем страхових виплат, що належали до виплати [PERSON] при його житті, бо той з серпня 2016 року за продовженням страхових виплат не звертався, у зв`язку з чим відсутні суми, що можуть бути включені до складу спадщини. Вказувала, що за довідкою МСЕК № 063764 від 26 листопада 2003 року інвалідність 2 групи через трудове каліцтво була встановлена [PERSON] безстроково, тому страхові виплати необхідно було виплачувати відповідачем без будь-яких обмежень. Жодних рішень щодо припинення страхових виплат Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не приймалось. Також зазначала, що ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке право закріплене за особою положеннями закону та може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України. Таким чином [PERSON] мав право на нарахування та виплату страхових виплат незалежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території, а тому спадкоємець [PERSON] відповідно до ст. 1227 ЦК має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за заповітом. На підставі переліченого з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, просила суд визнати дії відповідача щодо не нарахування, не виплати [PERSON] щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві за період з 1 серпня 2016 р. по 16 жовтня 2019 р. та не повідомлення приватного нотаріуса про розмір страхових виплат, які включаються до складу спадщини, протиправними, а також зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Маріупольського міського відділення нарахувати [PERSON] , який помер [INFO] , щомісячні страхові виплати потерпілим на виробництві за період з 1 серпня 2016 р. по 16 жовтня 2019 р., та повідомити приватного нотаріуса Шаповалова Анатолія Васильовича про розмір вказаних страхових виплат з метою подальшого оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом на позивачку. Не погоджуючись із поданим позовом, представник відповідача, Морозова Ю. А. , надала суду відзив на позовну заяву [PERSON] , вказуючи, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Так оскільки [PERSON] отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Шахтарськ Донецької області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень, то забезпечення одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві, які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, здійснювалося на той час за «Порядком надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції» (далі - Порядок), яким встановлено що для продовження раніше призначених страхових виплат в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві за фактичним місцем проживання (перебування), слід отримати довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (далі - довідка ВПО). При цьому за таким Порядком у разі закінчення права на отримання страхових виплат та за умови подання необхідних документів, що підтверджують право на продовження страхових виплат, робочий орган виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання продовжує щомісячні страхові виплати на строк дії довідки про взяття на облік, але не більше строку, на який особа має право на страхові виплати. Реалізуючи означені права, [PERSON] звернувся до Волноваського міського відділення, де отримував страхові виплати в період з січня 2016 р. по липень 2016 р., а з серпня 2016 р. страхові виплати було припинено у зв`язку із закінченням строку дії довідки ВПО. З того часу [PERSON] , як внутрішньо переміщена особа, за продовженням страхових виплат не звертався, тому не скористався своїм правом на отримання належних йому страхових виплат, внаслідок чого відсутні суми, що можуть бути включені до спадщини після його смерті. При цьому підстав для нарахування та здійснення страхових виплат за період з 1 серпня 2016 року по 19 жовтня 2019 року померлому [PERSON] не має, оскільки за час життя ним не було підтверджено статус внутрішньо переміщеної особи. Додавала, що право на відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом не входить до складу спадщини, бо до складу спадщини входить право на нараховані за життя суми відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, які не були отримані спадкодавцем при житті. Також за ч. 10 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини. Натомість, законодавством не передбачено нарахування щомісячних страхових виплат померлим особам чи їх спадкоємцям, бо за ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. З посиланням на правову позицію Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2020 року по справі № 431/6232/18-ц, зазначала, що оскільки померлий [PERSON] за життя не скористався своїм правом на отримання належних йому сум страхових виплат у спірному періоді, то просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповіді на відзив, представник позивача, підтримавши доводи позовної заяви, вказувала, що закінчення строку дії довідки внутрішньо переміщеної особи про взяття її на облік та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про продовження страхових виплат не є підставою для невиплати страхових платежів померлому [PERSON] , який через своє каліцтво не зміг вчасно оскаржити на підконтрольній Україні території припинення проведення йому страхових виплат відповідачем, які йому призначені безстроково. Представники позивача, адвокат Линнік В. В., у судовому засіданні підтримувала поданий в інтересах [PERSON] позов, наполягаючи на його задоволенні, а також вказувала, що ані [PERSON] , ані [PERSON] не отримували від представників відповідача постанов про припинення сплати страхових сум спадкодавцю, [PERSON] , який внаслідок свого каліцтва та проживання на тимчасово непідконтрольній Україні території не міг звернутись до відповідача та до суду для поновлення проведення йому страхових виплат, хоча знав, що такі виплати йому не проводяться. Представник відповідача, Морозова Ю. А. , у судовому засіданні, повністю підтримуючи відзив, просила суд відмовити у позові [PERSON] , оскільки проведення страхових виплат з трудового каліцтва померлому та його спадкоємцям не передбачено законом, а за життя такі суми [PERSON] не були нараховані. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що на підставі свідоцтва про смерть, виданого Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1627 від 12 листопада 2019 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Реєстрація спадкової справи після смерті [INFO] [PERSON] підтверджується витягом зі спадкового реєстру від 10 січня 2020 року, спадкоємцем якого є за заповітом позивачка, [PERSON] , що підтверджується заповітом від 13 лютого 2019 року, реєстр нотаріусу № 101. При цьому за посвідченням № 137 відділення виконавчої дирекції ФССНВ в м. Шахтарськ, виданого [PERSON] 20 жовтня 2003 року безстроково, вбачається, що він є інвалідом ІІ групи внаслідок трудового каліцтва, що також підтверджується довідкою МСЕК від 21 листопада 2003 року та актом № 29 про нещасний випадок на виробництві від 2 серпня 2002 року. Згідно із відповіді Маріупольського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 11 червня 2020 року вбачається, що [PERSON] з серпня 2016 року за продовженням виплати страхових сум до відділень Фонду соціального страхування не звертався, тому відсутні суми, що можуть бути включені до складу спадщини. Також відповідно до постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань вбачається, що потерпілий [PERSON] був знятий з обліку з 31 липня 2016 року через закінчення терміну дії довідки ВПО, внаслідок чого [PERSON] було припинено усі виплати по страховому випадку з 1 серпня 2016 року. Суд зазначає, що відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті за ст. 1218 ЦК, крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1219 ЦК. Проте існують спадкові права, які можуть переходити у порядку спадкування, але їхній перехід може бути обмежений на підставі прямої вказівки закону. Так відповідно до ст. 1227 ЦК суми, зокрема, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Таким чином системний аналіз положень ст. 1219 ЦК та ст. 1227 ЦК при застосуванні до встановлених у цій справі обставин, дає підстави для висновку, що потрібно розрізняти: право на відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, яке нерозривно пов`язане із особою і яке, відповідно не входить до складу спадщини та припиняється зі смертю особи, яка мала таке право; та право на суми відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, нараховані за життя спадкодавцю, тобто належали йому, але не отриманні ним за життя, які передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. З цього слідує висновок, що право на відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом не входить до складу спадщини, а право на нараховані за життя суми відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, а не отримані спадкодавцем входять до складу спадщини. Отже, при вирішенні спорів про право на спадщину на належні спадкодавцю за життя суми відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини. Суд встановив, що припинення нарахування Фондом страхових виплат потерпілому [PERSON] відбулось з 1 серпня 2016 року, тобто за життя [PERSON] , але останній у встановленому законом порядку не оскаржив дії відповідача, тобто за життя не виявив інтересу та волі на те, щоб відновити нарахування щомісячної грошової суми у разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, а отже, вказані суми йому за життя не нараховувались, та відповідно вони не можуть входити до складу спадщини після смерті [INFO] [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , тобто за спливом більш ніж трьох років від дати прийняття Фондом соціального страхування рішення про припинення йому виплати щомісячної грошової суми через втрату професійної працездатності, тому позивачка, як спадкоємець, не має права на те, що за життя спадкодавця останньому не було нараховано, а спадкодавець, у свою чергу, дій відповідача щодо не нарахування вказаних страхових виплат не оскаржив. Таким чином суд погоджується з доводами представника відповідача щодо необхідності відмовити у задоволенні позову позивачці, як спадкоємиці померлого [PERSON] , оскільки виплати потерпілого не увійшли до складу спадщини, право на яку має [PERSON] , бо до складу спадкового майна входить лише вже призначена та нарахована сума страхового відшкодування, а право на її призначення та виплату за ст. 1219 ЦК до складу спадщини не входить. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 26 лютого 2020 року по справі № 243/2404/19-ц та від 14 квітня 2020 року по справі № 431/6232/18-ц. Також суд зазначає, що за ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, внаслідок чого [PERSON] , який помер [INFO] не може мати цивільної правоздатності, що свідчить про відсутність законних підстав для проведення нарахування спадкодавцю щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві за період з 1 серпня 2016 року по 16 жовтня 2019 року. Внаслідок переліченого, оскільки право на призначення та виплату щомісячної страхової суми у випадку трудового каліцтва згідно із ст. 1219 ЦК до складу спадщини не входить, тому вимоги спадкоємця [PERSON] про визнання неправомірними дії відповідача, які за життя не оскаржував [PERSON] , та про проведення нарахування страхових виплат померлому [PERSON] з включенням таких сум у спадкову масу після його смерті є безпідставними та задоволенню не підлягають. При цьому посилання позивачки на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 243/3505/16-ц, суд не бере до уваги, оскільки така правова позиція не впливає на правильність вирішення даного спору, оскільки стосується інших фактичних обставин, бо позивачем у справі № 243/3505/16-ц виступала безпосередньо потерпіла особа від трудового каліцтва.

Outcome: dismissed