Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Представник позивачів [PERSON] у березні 2016 року звернувся із вказаним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями матеріали позовної заяви розподілені судді Семанівій Ю.В. та передано 03.03.2016 року (а.с. 42). В поданому до суду позові позивачі посилаються на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.04.2014 року позов [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошової компенсації за відчужуване спадкове майно стягнуто з [PERSON] грошову компенсацію за 1/3 частини квартири [ADDRESS] у сумі по 116 180 грн. та судових витрат у сумі по 910 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.04.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] та [PERSON] грошову компенсацію за 1/3 частину квартири [ADDRESS] у сумі по 50 981, 82 грн. та по 510 грн. судового збору. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.10.2015 року внесено виправлення у резолютивну рішення частини рішення суду від 22.09.2015 року та зазначено про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] грошову компенсацію за 1/3 частину квартири [ADDRESS] у сумі по 44 088, 00 грн. та судових витрат у сумі по 440,88 грн. При цьому, позивач звертає увагу, що як вбачається з рішення Апеляційного суду міста Києва від 22.09.2015 року оцінка відчуженої відповідачем квартири [ADDRESS], відповідно до Висновку експерта судової оціночно-будівельної експертизи №17328/14-42 від 12.08.2015 року проводилась на час відкриття спадщини, тобто, на 08.07.2004 року. Зазначене, на думку позивачів надає їм право на застосування до суми боргу положень ст. 536 та 625 Цивільного кодексу України. Таким чином, позивачі просять стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] по 149 232,56 грн. інфляційне збільшення суми боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 09.07.2004 року по 01.02.2016 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] по 15 310,01 грн. 3% річних з простроченої суми за період з 09.07.2004 року по 01.02.2016 року, та понесені судові витрати. Представники позивачів в судовому засіданні просили позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Також, представники надали письмові пояснення в яких звертають увагу на те, що чинне судове рішення боржником не було виконано у добровільному порядку, сума грошової компенсації за незаконно відчужене майно була визначена на момент відкриття спадщини, тобто на 08.07.2004 року, а сплачена була у лютому 2016 року у зв'язку з чим, позивачі зазнали матеріальних втрат від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за 12 років, які підлягають відшкодуванню з застосуванням положень ст. 625 та 536 ЦК України (а.с.65-86). Відповідач надала до суду заяву про те, що вона сплатила суму боргу перед позивачами,яка не є боргом з відсотковими зобов'язаннями (а.с.55) Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, надала до суду лист в.о. начальника ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, відповідно до якого, 29.02.2016 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в рахунок погашення боргу на користь [PERSON], що були перераховані стягувачу, а виконавче провадження ВП №49555677 закінчено. Що стосується виконавчого провадження №49372157, 29.02.2016 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в рахунок погашення боргу на користь [PERSON], у зв'язку з відсутністю в матеріалах справи реквізитів для перерахування боргу за виконавчим документом, [PERSON] було направлено вимогу щодо надання реквізитів (а.с.87-89). Також, представником було подано письмові заперечення, в яких зазначено, що відповідачем було сплачено грошову компенсацію за відчужене спадкове майно, відносини, які існують між позивачами та відповідачем не є договірними, відповідно, відсутні підстави застосування ст.. 625 ЦК України (а.с.59-62). Заслухавши пояснення сторін, оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд прийшов до таких висновків. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] батько позивачів [PERSON] та [PERSON] після смерті якого відкрилась спадщина до складу якої входила квартира [ADDRESS] Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.09.2008р. було частково задоволено позов [PERSON] та [PERSON] та визначено їм додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті їх батька [PERSON] строком в три місяці кожному, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видані Одинадцятою державною нотаріальною конторою м. Києва після смерті [PERSON] на ім'я [PERSON] 13.01.2005 року та 9.06.2005 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 31.08.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. №2457, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2008р. рішення Оболонського райсуду м.Києва залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 3.03.2010р. рішення Оболонського райсуду м. Києва та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2008р. в частині вирішення питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд. В ході повторного розгляду справи в цій частині позивач [PERSON] просила суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та витребувати у покупця [PERSON] з незаконного володіння майно відчужене [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS]. Рішенням Оболонського райсуду м. Києва від 14.11.2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24.01.2012 року, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.02.2012 року у відкритті касаційного провадження [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.02.2013 року позов [PERSON] та [PERSON] частково задоволено - стягнуто з [PERSON] на користь позивачів по 10 000 грн. кожному. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2013 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13.02.2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь позивачів грошову компенсацію за 1/3 частину квартири [ADDRESS] у сумі по 141 034 грн. 70 коп. та судові витрати по 910 грн. Ухвалою ВССУ від 23.10.2013 року вищевказані рішення районного суду та апеляційного суду скасовано та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.04.2014 року позов [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошової компенсації за відчужуване спадкове майно задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь позивачів грошову компенсацію за 1\\3 частину квартири [ADDRESS] у сумі по 116 180 грн. та судові витрати по 910 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2015 року скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.04.2014 року та стягнуто грошову компенсацію за 1\\3 частину квартири [ADDRESS] у сумі по 50 981 грн. 82 коп. та судовий збір по 510 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.10.2015 року виправлено резолютивну частину рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2015 року та зазначено про стягнення грошової компенсації у розмірі по 44 088 грн. та судовий збір у розмір по 440, 88 грн. Посилаючись на ст. 625 ЦК України позивачі зазначають про невиконання рішення судів [PERSON] та надають розрахунок про суму заборгованості (а.с. 5). Крім того, на підтвердження вказаної суми зазначають про висновок експерта судової оціночно-будівельної експертизи № 17328\\14-42 від 12.08.2015 року вартість квартири [ADDRESS] станом на 08.07.2004 року (на момент відкриття спадщини) становить 132 264 грн.(а.с. 32-38). Відповідно до листа в.о. начальника ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві 29.02.2016 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в рахунок погашення боргу на користь [PERSON], що були перераховані стягувачу, а виконавче провадження ВП №49555677 закінчено. Що стосується виконавчого провадження №49372157, 29.02.2016 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в рахунок погашення боргу на користь [PERSON], у зв'язку з відсутністю в матеріалах справи реквізитів для перерахування боргу за виконавчим документом, [PERSON] було направлено вимогу щодо надання реквізитів (а.с.87-89). Зазначене підтверджується копіями банківських чеків, що підтверджують сплату боргу (а.с.87). Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. При цьому, суд звертає увагу на відмінність правової природи процентів, передбачених ст. 625 ЦК України та процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, передбаченими статею 536 ЦК України. Під час вирішення спору про стягнення процентів з застосуванням ст. 536 ЦК України річних суд зазначає, що позивачі вимагають сплати процентів за користування грошовими коштами, що не були надані як позика, кредит, банківський вклад, у зв'язку з чим, до спірних правовідносин положення ст.536 ЦК України не можуть бути застосовані. Що стосується позовної вимоги щодо застосування відповідальності за порушення, на думку позивачів грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК). Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13). При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Викладені правові позиції висловлені у висновках Верховним судом України у постанові по справі № 6-2759цс15, 20 січня 2016 року та у постанові по справі № 6-3019цс15 від 13.01.2016р. Частиною 1 ст.360-7 ЦПК України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Стороною позивача наданий розрахунок заборгованості по кредитному договору Вимогам ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Таким чином, суд приходить до висновку що правовідносини, які виникли з підстав невиконання рішення суду є не грошовими зобов'язаннями, а тому положення ст. 625 ЦК України не може розповсюджуватись на дані правовідносини.

Outcome: dismissed