Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить : позбавити останню батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO]; стягнути з відповідачки аліменти в розмірі 1/2 частки усіх видів її доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка [PERSON], є матір'ю малолітньої дитини [PERSON]. 02 листопада 2017 року до служби у справах дітей Саратської РДА надійшло звернення відповідачки [PERSON] про тимчасове влаштування її малолітньої дитини [PERSON] до державного закладу у зв'язку з тяжким матеріальним становищем. 23 листопада 2017 року головою Саратської РДА було видане розпорядження «Про тимчасове влаштування новонародженого [PERSON] до будинку дитини на повне державне забезпечення», в наслідок чого [PERSON] був направлений до Ізмаїльського спеціалізованого будинку дитини, де і перебуває на даний час. За час перебування дитини у в закладі, мати жодного разу не відвідувала його, не цікавилась долею, станом здоров'я та розвитком ні в усній, ні в письмовій формі, тобто фактично самоусунулась від виховання та утримання дитни. Таким чином, дитина залишилась без батьківського піклування, мати свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Враховуючи викладене, з метою захисту прав дитини представник позивача звернулась до суду з зазначеним позовом. В судове засідання представник позивача не з'явилась, надала суду заяву, в якій зазначила, що не заперечує щодо розгляду справи у відсутності відповідачки, просила судове засідання провести за її відсутністю. Представники третіх осіб, а саме : Служби у справах дітей Саратської районної державної адміністрації Одеської області, Саратського районного центру соціальних служб сім'ї, дітей та молоді, Ізмаїльського спеціалізованого будинку дитини, Органу опіки та піклування Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області до судового засідання не з'явились, надали заяви, в яких зазначили, що не заперечують щодо розгляду справи у відсутності відповідачки, просили судове засідання провести за їх відсутністю. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, викликалась належним чином. На адресу суду від відповідачки повернулись зворотні поштові повідомлення з її підписом в графі «вручено особисто», який засвідчує отримання нею судової повістки. Пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч. 1 ст. 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). Враховуючи, що відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про судове засідання, відзиву на позовну заяву не подала, в судове засідання не з'явилась та не повідомила причини неявки, суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідачки. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи, що позивачка не заперечує щодо розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON], [INFO] є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим 03 листопада 2017 року Саратським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.4). Батько дитини записаний згідно ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується довідкою начальника Саратського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області №1715/76-25 від 15 вересня 2018 року (а.с.5). 02 листопада 2017 року до служби у справах дітей Саратської РДА надійшло звернення відповідачки [PERSON] про тимчасове влаштування її малолітньої дитини [PERSON] до державного закладу у зв'язку з тяжким матеріальним становищем (а.с.6). 23 листопада 2017 року головою Саратської РДА було видане розпорядження №540/А-2017 «Про тимчасове влаштування новонародженого [PERSON] до будинку дитини на повне державне забезпечення», в наслідок чого [PERSON] був направлений до Ізмаїльського спеціалізованого будинку дитини, де і перебуває на даний час (а.с.12). За час перебування [PERSON], в державному закладі мати [PERSON] жодного разу не відвідувала дитину, не цікавилась його долею, станом здоров'я, ні в усній, ні в письмо формі, тобто фактично самоусунулась від виховання та утримання дитини, що підтверджується листом Ізмаїльського спеціалізованого будинку дитини від 08 червня 2018 року №02/20-99 (а.с.8). З довідки виконавчого комітету Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області №1837 від 03 серпня 2018 року вбачається, що [PERSON] до Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області з питань повернення її малолітнього сина [PERSON] не зверталась (а.с.7). 04 вересня 2018 року Саратською районною державною адміністрацією Одеської області було винесено висновок №02-34/1421 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітньої дитини [PERSON] (а.с.10). Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у п.п. 15,16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позивачка в даному конкретному випадку є суб'єктами звернення до суду з питань позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її малолітньої дитини [PERSON]. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зазначений позов слід задовольнити, так як позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] є доцільним та відповідає найвищим інтересам останнього. Статтею 168 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду особам, які позбавлені батьківських прав, може бути дозволено побачення з дитиною. Якщо поведінка такої особи щодо утримання та виховання своєї дитини зміниться, за правилами ст. 169 Сімейного кодексу України остання не позбавлена права звернутися до суду з позовом про поновлення у батьківських правах. Згідно ч.2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно положень ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідачкою не були вказані підстави та не були надані відповідні їм докази, що унеможливлюють стягнення з неї аліментів в розмірі, який вказав позивач. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим стягнути з відповідачки аліменти на утримання [PERSON], [INFO] в розмірі 1/2 частки від її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 жовтня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO]. Крім того, згідно п. 3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, вони стягуються з другої сторони пропорційно до задоволеною чи відхиленої частини вимог. Представник позивача звернулась до суду з зазначеним позовом 24 жовтня 2018 року (а.с.1). Згідно п.п.2 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» станом на 24 жовтня 2018 року за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Частиною 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» передбачено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2018 року в розмірі 1762 гривні 00 копійок. Враховуючи вище викладене розмір судового збору по даній категорії справ складає - 704 гривні 80 копійок. Тож, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідачки [PERSON] в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1409 гривень 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved