Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

Представник позивачки, [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, [PERSON] , звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що [INFO] помер батько позивачки, [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається із [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності. Однак, звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщину, вона дізналась, що із заявою про вступ у спадщину за заповітом після смерті [PERSON] також звернувся [PERSON] . Отже, батько позивача за життя склав заповіт, яким заповів спадкове майно відповідачу. Вказаний заповіт порушує права позивачки, як спадкоємця першої черги. Натомість вказувала, що померлий склав заповіт, коли його стан здоров`я був важкий та нестабільний, оскільки її батько зловживав спиртними напоями, внаслідок чого знаходився на обліку в КНП ММР «Маріупольська міська лікарня № 4 ім. І. К. Мацука», тому він потребував постійного стороннього нагляду, як наслідок спадкодавець не міг усвідомлювати правильність своїх дій. Заперечуючи можливість укладення заповіту батьком позивачки на відповідача, [PERSON] вказувала, що [PERSON] зловживає наркотичними засобами та негативно характеризується за місцем проживання. На підставі переліченого вважала, що оспорюваний нею заповіт повинен бути визнаний судом недійним. Таким чином просила суд, враховуючи уточнені позовні вимоги, визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений нотаріально 29 жовтня 1999 року нотаріусом 4-ї Маріупольської державної нотаріальної контори, Одерій Г. В., реєстр № 1-2202. Не погоджуючись із вимогами [PERSON] , відповідач, [PERSON] , подав суду відзив, де зазначив, що померлий [PERSON] був його рідним дядьком, бо мати, [PERSON] , [PERSON] є його рідною бабусею. Так після смерті його батьків бабуся відповідача стала опікуном [PERSON] відповідно до рішення виконкому Орджонікідзевської районної ради м. Маріуполя від 26 квітня 1995 року. При цьому він десь з 1993 року почав фактично проживати разом із бабусею по [ADDRESS] , де також жив спадкодавець, [PERSON] , який помер [INFO] . Бабуся відповідача померла раніше, 5 серпня 2018 року, тому він із [PERSON] мешкали на момент його смерті удвох разом. Зазначав, що він доглядав свого дядька, який останнім часом хворів, а після його смерті він поховав [PERSON] . Зазначав, що ще в 1999 році, коли він був ще неповнолітнім, [PERSON] склав заповіт, яким заповідав все своє майно відповідачу. Вказував, що померлий любив його як сина та добре ставився до нього. Зауважував, що [PERSON] працював на різних роботах аж до 2014 року. Не заперечував, що у померлого був хворий шлунок. Однак, зазначав, що його дядько цілком усвідомлював та контролював свої дії. Вважав, що рішення про складання заповіту на відповідача, було прийнято [PERSON] цілком свідомо, бо вони із ним уже на той час 6 років жили разом. Додавав, що після розірвання шлюбу із [PERSON] у 1989 році померлий залишив їй та позивачці, доньці спадкодавця, квартиру, тому померлий вважав, що [PERSON] забезпечена житлом. При цьому позивачка, [PERSON] , з [PERSON] взагалі не спілкувалась. На підставі викладеного просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стягнувши з позивача на його користь понесені ним витрати на оплату правничої допомоги в сумі 7000 грн. Позивачка, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась повторно, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. У судовому засіданні представник позивачки, яка діє на підставі довіреності, [PERSON] , повністю підтримуючи заявлені позовні вимоги своєї доньки, [PERSON] , вказувала, що відповідач постійно бив померлого [PERSON] , що може підтвердити свідок [PERSON] , яка мешкає під спірною квартирою. Тому вважала, що її колишній чоловік не міг заповісти свою квартиру [ADDRESS] племіннику, [PERSON] . Зазначала, що відповідач також вживає наркотичні речовини, які виготовляє у такій квартирі. Натомість, вона при можливості приходила та годувала [PERSON] , який почувався дуже погано, бо сильно хворів. На підставі цього вважала, що спадкодавець не міг заповісти своє житло відповідачу. Запевняла, що після її розлучення із [PERSON] десь у 1989 році донька останнього, позивачка по справі, продовжувала спілкуватися із своїм батьком. При цьому не заперечувала, що [PERSON] на протязі останніх 30 років мешкала окремо від батька. Додавала однак, що померлий [PERSON] не залишав їй та [PERSON] квартиру після розлучення із нею. Відповідач, [PERSON] , зазначав суду, що він працює на ринку «Привоз» та не вживає наркотичні речовини. Заперечував також, що він вчиняв насильство по відношенню до [PERSON] , якого, натомість, він сильно любив. Додавав, що він мешкав у [ADDRESS] десь з 1994 року постійно разом із своєю бабусею та дядьком, [PERSON] . При цьому у 1995 році його бабуся оформила над ним опікунство, яка йому замінила мати. Вказував, що у нього із померлим дядьком були гарні стосунки, який відповідачу замінив батька. [PERSON] , навіть, пішов по стопах [PERSON] , бо також здобув професію монтажника. Зазначав, що він про заповіт не знав, допоки йому з часом не розповіла про нього бабуся. При цьому вказував, що [PERSON] він бачив усього декілька разів за своє життя, а [PERSON] взагалі не пам`ятає. Коли померла бабуся, то вона прохала відповідача, щоб [PERSON] піклувався про [PERSON] , сина його бабусі. Таким чином він прожив із [PERSON] разом 25 років, якого перед смертю доглядав. Не заперечував, що у померлого [PERSON] був хворий шлунок та інколи він скаржився на біль у вухах. В іншому [PERSON] ніколи не скаржився на своє здоров`я. Просив суд відмовити у позові [PERSON] . Представник відповідача, адвокат Крохмальова Л. П., підтримуючи відзив [PERSON] , вказувала, що стороною позивачів не було доведено заявлені вимоги, оскільки заповіт був складений [PERSON] за 20 років до його смерті, який він не переглянув за цей час. Також [PERSON] не було доведено факт того, що спадкодавцем на момент складання заповіту у 1999 році перебував у стані, який би впливав на можливість усвідомлювати свої дії. Натомість, [PERSON] прожив разом із відповідачем однією родиною 25 років, фактично виховавши [PERSON] , як свого сина. Додавала, що про заповіт сторона позивача знала ще до смерті [PERSON] . Таким чином просила суд відмовити у позові [PERSON] повністю, стягнувши з неї витрати [PERSON] на правничу допомогу. Суд зазначає, що позивач та її представник були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, призначений на 17 березня 2021 року об 9-00 год. та на 7 квітня 2021 року об 13-00 год. (а. с. 160, 163). Однак ані позивачка, ані її представник до суду не з`явились повторно. При цьому доказів поважності неявки до суду на вказані дати стороною позивачів суду не було надано. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; а також повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. На підставі наведеного суд зауважує, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Таким чином, з огляду на викладене обґрунтування, суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом [PERSON] відсутні, оскільки існує можливість провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Суд при цьому зауважує, що хоча матеріали справи не містять заяв з боку сторони позивачів про можливість провести розгляд справи за їх відсутності, однак суд зазначає, що інтересу до вирішення поданої позовної заяви сторона позивачів не втратила, бо надавала свої докази та пояснення по справі, в тому числі письмові, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для залишення позову [PERSON] без розгляду. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що за свідоцтвом про народження, актовий запис № 1700 від 18 грудня 1986 року, виконаний відділом РАЦС Орджонікідзевського районного управління юстиції міста Маріуполя, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] . За свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис № 196 від 28 березня 1989 року, виконаний Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Маріуполя, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 28 березня 1989 року. Зміна прізвища [PERSON] на « [PERSON] » підтверджується свідоцтвами: про шлюб, актовий запис № 42 від 20 березня 2004 року, виконаний Приморським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, а також про розірвання шлюбу, актовий запис № 130209690000600120005 від 27 серпня 2020 року, виконаний відділом актів цивільного стану адміністрації Вишневолоцького міського округу Тверської області, РФ, з яких вбачається, що [PERSON] одружилась із [PERSON] , отримавши прізвище - [PERSON] . При цьому внаслідок розірвання шлюбу колишній дружині було присвоєно прізвище - [PERSON] . Суд також встановив, що на підставі свідоцтв: про народження [PERSON] , актовий запис № 2329 від 20 грудня 1985 року, про народження [PERSON] , актовий запис № 1248 від 12 жовтня 1966 року, про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 3201 від 22 вересня 1984 року, про народження [PERSON] , актовий запис № 169 від 17 лютого 1961 року, вбачається, що [PERSON] була матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] , а також відповідно що [PERSON] був дядьком відповідачу. Відповідно до рішення виконкому Орджонікідзевської районної ради м. Маріуполя від 26 квітня 1995 року № 121 вбачається, що [PERSON] була призначена опікуном неповнолітнього [PERSON] . На підставі свідоцтва про смерть, актовий запис № 1323 від 7 серпня 2018 року, виконаний Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . Суд також встановив, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 1324 від 23 липня 2019 року, виконаний Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області. Відповідно до копії спадкової справи № 37/2019, заведеної 3 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Купінською Л. М. щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що за спадкуванням майна померлого спадкодавця звернулись із заявами від 24 липня 2019 року донька спадкодавця, [PERSON] , за представництва [PERSON] , а також відповідач, [PERSON] , як спадкоємець за заповітом. Судом було встановлено, що за заповітом від 29 жовтня 1999 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, реєстр № 1-2202, [PERSON] , дієздатність якого була перевірена нотаріусом, на випадок своєї смерті все належне йому майно та взагалі все на що він матиме за законом право заповів [PERSON] . Належність на праві власності 43/100 часток [ADDRESS] [PERSON] підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12 червня 1996 року, реєстр № 41989. Суд при цьому зазначає, що за інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11 листопада 2020 року вбачається, що на 43/100 частки [ADDRESS] було накладено арешт ще 5 серпня 2008 року. Згідно із трудовою книжкою [PERSON] ( [NUMBER] ) вбачається, що останній працював, зокрема, з 1 червня 1992 року по 30 грудня 1996 року на посадах монтажника з монтажу стальних конструкцій та металургійного обладнання. Свідок [PERSON] вказував в суді, що він є сусідом родини померлого [PERSON] , бо мешкає у [ADDRESS] . Додавав, що він був знайомий із померлим [PERSON] з 1991 року по роботі, оскільки вони разом працювали монтажниками на МК «Азовсталь». При цьому він із померлий разом проходили медичну комісію, оскільки працювали на роботах з підвищеним ризиком. В подальшому він із [PERSON] інколи зустрічався поза роботою. Вказував, що за життя [PERSON] на своє здоров`я не скаржився, був здоровим фізично та тримав голубів на дворі будинку. Також свідок не помічав якихось відхилень у психічному стані [PERSON] . Не заперечував при цьому, що померлий інколи вживав спиртні напої. Характеризував [PERSON] позитивно. Однак на стан свого здоров`я [PERSON] почав скаржитись лише за декілька місяців до своєї смерті. Запевняв суд, що відносини між [PERSON] та [PERSON] були гарні та він ніколи не чув, щоб померлий скаржився на свого племінника, а також не бачив синяків на тілі [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначала суду, що відповідач приходиться їй двоюрідним братом, оскільки [PERSON] рідний брат її матері. Знала зі слів померлих [PERSON] та його матері, що дядько [PERSON] заповів [ADDRESS] саме відповідачу. Запевняла суд, що [PERSON] був у доброму стані здоров`я, оскільки на нього не скаржився, а вона йому інколи довіряла няньчити своїх дітей. Вона вважала його цілком здоровим фізично та психічно. За час з 1999 року до моменту смерті [PERSON] постійно мешкав разом із своїм племінником, [PERSON] , у спірній квартирі, якого любив, тому й заповів своє житло. Заперечувала при цьому, що [PERSON] бив свого дядька, оскільки він любив [PERSON] , а вона часто навідувалась до їх родини. Крім того вона протягом 1988-1992 року мешкала сама разом із [PERSON] . Зазначала, що ніколи не бачила ані [PERSON] , ані [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є сусідкою родини [PERSON] , оскільки добре знає померлого [PERSON] та його племінника, [PERSON] , які разом із бабусею відповідача мешкали у [ADDRESS] . Вказувала, що не бачила, щоб [PERSON] був у стані сп`яніння, який завжди вів себе чемно та ввічливо. Тому може сказати, що не помічала якихось відхилень у стані здоров`я дядька відповідача, якого характеризувала добре. [PERSON] вона пам`ятає з дитинства, який з 1990 років постійно мешкає у спірній квартирі. Заперечувала, що у відповідача були конфлікти із [PERSON] . Додавала, що бачила, як [PERSON] декілька разів навідувалась до [PERSON] вже після смерті його матері, бабусі відповідача. Суд зазначає, що з оглянутих в судовому засіданні медичних карток [PERSON] № 346/114, 958/11113/23, 112/1204, 493/6830, 897/11163, 369/4900, 5630/999, 4314/803, 900/8020, 439/180, 1675/244, 4011/747, 2122/139, 862/5007, 487/5797, 5064/628, 135/1632, 11030/591, 128/1483, 435/5081, 892/10302, 73/9п, 54/319 - вбачається, що він перебував на стаціонарному лікуванні в «Маріупольській міській лікарні № 4 ім. І. К. Мацука» Маріупольської міської ради з: 22 квітня 1996 року по 30 квітня 1996 року, 30 травня 1998 року по 16 червня 1998 року, 6 вересня 2000 року по 13 вересня 2000 року, 13 січня 2001 року по 16 січня 2001 року, 20 травня 2001 року по 30 травня 2001 року, 15 липня 2001 року по 19 липня 2001 року, 3 січня 2002 року по 9 січня 2002 року, 25 січня 2002 року по 7 лютого 2002 року, 8 лютого 2002 року по 15 лютого 2002 року, 18 лютого 2002 року по 25 лютого 2002 року, 11 серпня 2002 року по 17 серпня 2002 року, 19 квітня 2003 року по 27 квітня 2003 року, 28 травня 2003 року по 30 травня 2003 року, 12 липня 2003 року по 17 липня 2003 року, 28 листопада 2003 року по 6 грудня 2003 року, 27 грудня 2003 року по 3 січня 2004 року, 10 січня 2004 року по 17 січня 2004 року, 5 лютого 2004 року по 14 лютого 2004 року, 19 лютого 2004 року по 25 лютого 2004 року, 1 квітня 2004 року по 22 квітня 2004 року, 9 грудня 2004 року по 22 грудня 2004 року, 26 липня 2005 року по 10 серпня 2005 року, 5 березня 2006 року по 9 березня 2006 року, 15 грудня 2006 року по 20 грудня 2006 року та 19 лютого 2013 року по 25 лютого 2013 року, - внаслідок отруєння сурогатним алкоголем або харчового отруєння, внаслідок хронічного гепатиту та хронічного гастриту в стані загострення, через хронічний панкреатит, холецистит, епітімпаніт, карбункул та остеохондроз спіни, радикуліт та токсичної енцефалопатії. Вказані у медичних картках дані також підтверджуються долученими до справи епікризами, виписками з історії хвороб та з медичних карток [PERSON] . Натомість, суд зауважує, що жодна з перелічених хвороб не пов`язана із психічним станом здоров`я особи, а період лікування [PERSON] здебільшого стосується періоду часу, який був вже після укладення ним спірного заповіту в 1999 році. При цьому відомостей про наявність будь-яких захворювань [PERSON] саме у 1999 році суду не було надано. Суд звертає увагу, що діагноз щодо токсичної енцефалопатії був поставлений [PERSON] лише внаслідок його лікування з 19 лютого 2013 року по 25 лютого 2013 року. Також за інформацією КНП «Психіатрична лікарня м. Маріуполя» від 6 лютого 2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , на обліку у лікаря-психіатра не перебуває та на стаціонарному лікуванні не знаходився. Згідно із ст. 1233 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1247 ЦК заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251, 1252 ЦК. За ч. 2 ст. 1257 ЦК за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Суд зауважує, що воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 5 червня 2019 року по справі № 665/1935/16-ц недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Згідно із ч. 1, 2 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК. За ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. При цьому підставою для визнання правочину недійсним на умовах, передбачених ст. 225 ЦК, повинна бути встановлена судом неспроможність особи саме в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суд зауважує, що положення ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. На підставі п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд зауважує, що хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Натомість, за положеннями ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених законами України. Суд звертає увагу на те, що підставою для визнання правочину недійсним за ч. 1 ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною Палатою Верховного Суду в постанові від 11 листопада 2019 року по справі № 496/4851/14-ц. Отже, з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності [PERSON] на момент вчинення оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд, встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, дійшов переконливого висновку, що відсутні правові підстави, передбачені ст. 225 ЦК, для визнання заповіту, оформленого [PERSON] нотаріально 29 жовтня 1999 року, недійсним. При цьому суд зазначає, що сам по собі факт наявності у заповідача низки захворювань не є достатнім доказом його абсолютної неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні такого заповіту, тому відповідно не спростовує презумпцію психічного здоров`я заповідача. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 30 березня 2021 року по справі № 650/1252/17. Отже, за наслідком розгляду справи судом встановлено, що волевиявлення заповідача, [PERSON] , було вільним і відповідало його волі, про що свідчить його заповіт від 29 жовтня 1999 року, яким останній заповів усе належне йому майно своєму племіннику, [PERSON] , з яким прожив разом більше 20 років у [ADDRESS] , не змінивши своє волі протягом цього строку. Також у судовому засіданні не було встановлено фактів вчинення насильницьких дій з боку [PERSON] по відношенню до померлого [PERSON] , на що посилалась представник позивача. На підставі викладеного вмотивування суд дійшов переконання, що заявлені позовні вимоги [PERSON] , як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на нормах права, задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які на підставі ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків, надання правової допомоги за рахунок держави, а за результатами розгляду справи витрати на правовому допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд встановив, що 30 листопада 2020 року між адвокатом Крохмальовою Л. П. та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги за вартістю, погодженою між сторонами угоди в сумі 7000 грн., а відповідно до квитанції від 18 грудня 2020 року про проведення оплати вбачається, що [PERSON] вказану суму коштів сплатив адвокату. Враховуючи, що суд відмовив у задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог, то з неї, як позивача, на користь [PERSON] , як відповідача, на підставі ст. 141 ЦПК підлягає стягненню судові витрати відповідача, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн.

Outcome: approved