Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» звернулося до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення зайво виплачених грошових коштів. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [PERSON] з 30.01.2015 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» та був звільнений наказом від 27.03.2017 року №0106-КП (ув). На день звільнення відповідача сума заборгованості по його заробітній платі складала 31547,52 грн., яку було стягнуто судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29.05.2017 року по справі №428/5324/17. В червні 2017 року підприємство виплатило відповідачу вказану заборгованість із заробітної плати. Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у червні 2017 року в порядку примусового виконання судового наказу у виконавчому провадженні №54215294 також було стягнуто на користь відповідача вказану заборгованість. Таким чином, відповідач отримав зайві кошти з погашення боргу по заробітній платі у сумі 31547,52 грн., проте не повернув їх. Постанова про завершення вказаного виконавчого провадження не була направлена Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на адресу підприємства. Відповідач набув вказані грошові кошти внаслідок недобросовісності та без достатньої правової підстави. Просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь зайво виплачену заробітну плату у сумі 31547,52 грн. Представник позивача Селіхова Г.А. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час і місце судового засідання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило. Своїм правом на подачу відзиву не скористався. 22.07.2021 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі. 28.09.2021 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. [PERSON] з 30.01.2015 року по 28.03.2017 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», що підтверджується витягом з наказу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» №0106-КП(ув) від 27.03.2017 року. Заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на дату звільнення становила 31547,52 грн. 29.05.2017 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області по справі №428/5324/17 був виданий судовий наказ про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у сумі 31547,52 грн. Згідно з копією листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 16.01.2019 року №51291600/7-20.1 в тому числі було завершено виконавче провадження щодо стягнення на користь [PERSON] заборгованості у сумі 31547,52 грн., стягнутої на підставі судового наказу по справі №428/5324/17. На адресу [PERSON] позивачем надсилалася претензія від 23.07.2019 року №559 на суму дебіторської заборгованості у сумі 31547,52 грн., яка утворилась внаслідок подвійної виплати йому боргу по заробітній платі. Відповідно до вимог ч. 1 ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання трудових та сімейних правовідносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 24 Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів, пов`язаних із застосуванням ст. 127 КЗпП, суди мають враховувати, що: 1) вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв`язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження), або з інших причин. До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року по справі №753/15556/15-ц зазначила правовий висновок, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Таким чином, судом встановлено, що відповідачу двічі була виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 31547,52 грн., при чому позивач виплатив заборгованість по заробітній платі внаслідок власної помилки. Отже відповідач безпідставно набув грошові кошти у вигляді зайво виплаченої заборгованості по заробітній платі, які в добровільному порядку позивачу не повернув. Доказів на підтвердження протилежного суду надано не було. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, у зв`язку з тим, що у позивача на підставі положень ст. 127 КЗпП України відсутні підстави для утримання із заробітної вказаної суми з відповідача, який отримав спірну суму після свого звільнення. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2270 грн., у зв`язку з документальним підтвердженням їх понесення.

Outcome: approved