Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в обґрунтування вимог якого зазначив, що рішенням [PERSON] сільської ради від 30.09.2004 року [PERSON] було передано у приватну власність дві земельні ділянки загальною площею 0,50 га, розташовані в селі Іванковичі Васильківського району Київської області та на імя вказаної особи видано відповідні державні акти на право власності на земельну ділянку. Посилаючись на те, що вказане рішення органу місцевого самоврядування на сесії відповідної місцевої ради не приймалось та є підробленим особою, яка на той час обіймала посаду сільського голови, прокурор просить визнати недійсними видані відповідачу державні акти на вказані земельні ділянки та скасувати державну реєстрацію цих земельних ділянок. В судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Представник особи в інтересах якої подано позов в судовому засіданні підтримав вимоги позову. Пояснив, що земельні питання стосовно відповідача [PERSON] сільською радою на сесію ради не виносились і не обговорювались. Відповідач в судове засідання не прибула. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що даний позов подано прокурором не в інтересах держави, оскільки зазначена сільська рада є органом місцевого самоврядування. Також вважає, що прокурором не доведено факт підробки рішення [PERSON] сільської ради від 30.09.2004 року, яким відповідачу було передано у приватну власність дві земельні ділянки в селі Іванковичі Васильківського району Київської області, оскільки постанова місцевого суду від 21 травня 2010 року щодо цих обставин, не підтверджує такого факту. Пояснив, що відповідач, як є належним землекористувачем, у встановленому законом порядку набула права власності на землю, відшкодувала лісовому господарству збитки за переведення земель та сплачувала земельний податок. Також, представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності (т.с. 2, а.с. 207). Вислухавши пояснення прокурора, представника особи в інтересах якої подано позов і представника відповідача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. На підставі рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року відповідач є власником земельної ділянки площею 0,250 га, кадастровий номер [NUMBER] 04\~001 0005, для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в селі Іванковичі Васильківського району Київської області, що підтверджується відповідним Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 026485-42906 від 01.11.2004 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2057 (т.с. 1, а.с. 9). На підставі рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року відповідач є власником земельної ділянки площею 0,250 га, кадастровий номер [NUMBER] 04\~001 0006, для ведення особистого селянського господарства, в селі Іванковичі Васильківського району Київської області, що підтверджується відповідним Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 026486-42905 від 01.11.2004 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2056 (т.с. 1, а.с. 10). Вирішуючи дану справу, суд насамперед виходить з того, що рішення органу місцевого самоврядування, яким відповідачу було надано у власність зазначені дві земельні ділянки, не скасовано. У звязку з цим, суд одночасно враховує правові висновки постанови Верховного Суду України від 23 жовтня 2013 року № 6-93цс13, відповідно до яких державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Тобто, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку є похідною вимогою, яка залежить вимог про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого такий державний акт було видано. Таким чином, оскільки, рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року, на підставі якого на імя відповідача було видано спірні державні акти, у встановленому законом порядку не скасовано, суд приходить до висновку, що і підстав для визнання недійсними зазначених державних актів немає. Отже, і відсутні підстави для скасування державної реєстрації вказаних земельних ділянок. Доводи прокурора про те, що вказаного рішення [PERSON] сільської ради не існує, суд вважає такими, що не відповідають дійсності та не приймає їх до уваги, оскільки вони спростовуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах цивільної справи, а саме: наявною на аркуші 198 тому першого справи копією рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року, яким у власність відповідача передано дві земельні ділянки площею 0,250 га кожна; одну для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а другу для ведення особистого селянського господарства, в селі Іванковичі Васильківського району Київської області (т.с. 1, а.с. 198). При цьому, під час розгляду справи в судовому засіданні, відповідно до вимог частини другої статті 64 ЦПК України, ні прокурор, ні представник відповідача, не заявили клопотання про подання оригіналу зазначеного письмового доказу та його дослідження судом. Серед іншого, висловлену в судовому засіданні позицію прокурора щодо факту відсутності рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року, слід вважати непослідовною і суперечливою, оскільки 02.10.2008 року заступником прокурора Київської області на імя Голови [PERSON] сільської ради [PERSON] було внесено протест за № 07/4-1861 на рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року, у якому прокурор повідомляв про виявлення порушення вимог земельного законодавства при відведенні у власність земельних ділянок громадянам (у тому числі, й відповідачу); прокурор висловив думку про прийняття даного рішення з порушенням вимог земельного і лісового законодавства та вимагав від сільського голови скасувати зазначене рішення сільської ради. Разом з цим, прокурор не врахував, діючих станом на дату прийняття рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року, положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від\~21.05.1997\~року №\~280/97-ВР, який в частині десятій статті 59 передбачав, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Отже, прокурор, чітко і усвідомлено розумів необхідність скасування рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року, яке він вважає незаконним, однак дане рішення станом на дату прийняття судового рішення у вказаній цивільній справі, не скасовано. Також, суд критично оцінює твердження прокурора про факт підробки рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року особою, яка на той час обіймала посаду [PERSON] сільського голови, оскільки такий факт не підтверджено допустимим доказами в розумінні вимог цивільного процесуального закону. Зокрема, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Натомість, відповідно до вимог частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, до позовної заяви не додано та в судовому засіданні під час розгляду справи прокурором не надано суду вироку у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, які б підтверджували зазначені у позові обставини щодо підробки [PERSON] рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року. Тобто, постанова Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року, на яку посилається прокурор при обґрунтуванні своїх вимог, на переконання суду, з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України, не є належними і допустимими доказами того, що рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року є підробленим, як стверджує прокурор (т.с. 1, а.с. 6 8). Крім того, вказана постанова є результатом грубого порушення положень кримінального-процесуального закону, який діяв станом на дату її прийняття. У звязку з цим, дослідивши в судовому засіданні письмові докази з матеріалів кримінальної справи № 1-143/10 відносно [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 362, ч. 2 ст. 366 КК України, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Обвинувальний висновок у вказаній кримінальній справі було складено відносно конкретної особи [PERSON], якого зазначено у списку осіб, які підлягають виклику в судове засідання; даний обвинувальний висновок затверджено прокурором 30 січня 2010 року та 16 лютого 2010 року кримінальну справу отримано судом (т.с. 2, а.с. 181 187). Однак, 04 грудня 2009 року [PERSON] помер, що також відображено в постанові Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року. Вказану обставину прокурор і представник відповідача визнали в судовому засіданні та її не оспорили. Станом на час розгляду судом кримінальної справи № 1-143/10 відносно [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 362, ч. 2 ст. 366 КК України та винесення у ній постанови від 21 травня 2010 року, діяли норми Кримінально-процесуального кодексу України від\~28.12.1960 року. Так, відповідно до вимог пункту 1 статті 213 та пункту 8 частини першої статті 6 КПК України 1960 року було передбачено, що порушена кримінальна справа підлягає закриттю щодо померлого. Отже, згідно із статтею 214 КПК України 1960 року, слідчий повинен був закрити мотивованою постановою вказану кримінальну справу відносно [PERSON] у звязку із смертю останнього. Так само, в порядку передбаченому статтями 228, 229 КПК України 1960 року, прокурор повинен був врахувати факт смерті особи та прийняти відповідне рішення у вказаній кримінальній справі відносно [PERSON], яку він отримав з обвинувальним висновком щодо цієї особи. Проте, після смерті [PERSON], а саме: 30 січня 2010 року, прокурор затвердив обвинувальний висновок у кримінальній справі відносно особи яка померла, що прямо суперечить наведеним вище положенням КПК України 1960 року, який був чинний і діяв у той час. У звязку з цим, суд оцінює постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року як недопустимий доказ, а тому і не приймає до уваги відображені у ній обставини. До того ж, як вбачається з протоколу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року попереднього судового засідання у кримінальній справі № 79-814 відносно [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 362, ч. 2 ст. 366 КК України, суд не досліджував письмові докази по справі та не допитував свідків щодо обставин обвинувачення померлого. Зміст мотивувальної частини постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року містить формальне посилання на те, що обставини прийняття рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року, вбачаються з обвинувального висновку. Тобто, суд безпосередньо не встановлював жодних обставин щодо дій [PERSON] сільського голови [PERSON] та повязаних із ними обставин прийняття рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року. Також, слід звернути увагу, що постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року [PERSON] не визнано винним у вчинені злочинів передбачених ч. 2 ст. 362, ч. 2 ст. 366 КК України, а тому і немає підстав вважати, що він їх дійсно вчинив. Таким чином, згідно із частиною першою статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року, як доказ одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. У звязку з цим, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України, постанова Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року не є обовязковою для суду, оскільки нею не встановлено, чи мали місце дії [PERSON] щодо підробки рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року та чи вчинені вони цією особою; та у мотивувальній частині даної постанови, судом лише формально перелічено доводи прокурора викладені в обвинувальному висновку відносно [PERSON] без їх перевірки доказами та встановлення судом. Серед іншого, суд вважає безпідставними і не приймає до уваги доводи прокурора і представника особи, в інтересах якої подано позов про те, що вказане рішення органу місцевого самоврядування на сесії відповідної місцевої ради не приймалось, а земельні питання стосовно відповідача [PERSON] сільською радою на сесію ради не виносились і не обговорювались, оскільки вони відповідно до вимог статей 58 і 59 ЦПК України, не підтверджені належними і допустимими доказами. Зокрема, суд критично оцінює надані прокурором і представником особи, в інтересах якої подано позов, письмові докази у вигляді письмових пояснень [PERSON] і протоколів допиту свідків щодо обставин проведення 30.09.2004 року сесії [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання та питань, які на ній обговорювались і були прийняті (т.с. 1, а.с. 210 213, 215 217, 218 220, т.с. 2, а.с. 139 145). При цьому, згідно із статтями 10, 11 і 57 64 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, ні прокурором, ні представником особи, в інтересах якої подано позов, під час розгляду справи не було заявлено клопотань або заяв про виклик і допит в судовому засіданні в якості свідків тих чи інших осіб щодо обставин проведення 30.09.2004 року сесії [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання та питань, які на ній обговорювались і були прийняті. Таким чином, суд обєктивно позбавлений можливості з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства дослідити та належним чином встановити факт дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України при прийнятті рішення [PERSON] сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30.09.2004 року про передачу у власність відповідачу двох земельних ділянок. Також, на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», як передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, суд вважає за доцільне при вирішенні даної справи врахувати, посилатись і застосовувати висновки Європейського суду з прав людини, що відображені у рішенні від 24.06.2003 року по справі «Стретч проти Сполученого Королівства». Згідно із обставинами встановленими зазначеним рішенням Європейського суду з прав людини, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади; при цьому, наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У наведеній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». У пунктах 32 - 35 вказаного рішення Європейського суду з прав людини встановлено, що звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу Конвенції, а тому є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон. Оскільки із досліджених судом письмових доказів, які містяться в матеріалах цивільної справи, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера від 18.11.2004 року, листа [PERSON] сільської ради № 25 від 20.08.2004 року на імя [PERSON] та заяви відповідача від 16.03.2011 року на адресу [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області, яку отримано останньою 18.03.2011 року за Вх. № 96, встановлено, що відповідач, яка належним чином у встановленому законом порядку звернулася до органу місцевого самоврядування із заявою про розробку землеустрою, відведення і виділення їй у власність землі, отримала відповідні погодження і дозволи та відшкодувала збитки при вилученні із земель КДЛО «Київліс» до земель запасу [PERSON] сільської ради в сумі 17\~020 гривень 00 копійок, чим виконала усі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність двох спірних земельних ділянок, тобто, діяла добросовісно і правомірно, з урахуванням висновків наведеного вище рішення Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що відповідач не повинна нести відповідальність за помилки допущені органом місцевого самоврядування при відведенні та передачу їй у власність вказаних земельних ділянок (т.с. 2, а.с. 148, 152, 180). Як наслідок, позбавлення відповідача права власності на дві земельні ділянки шляхом визнання недійсним відповідних державних актів, як просить прокурор, безумовно призведе до непропорційного втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та грубого порушення статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що на переконання суду є неприпустимим. Окремо, суд дослідив питання правомірності предявлення даного позову прокурором в інтересах [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області, які він помилково вважає інтересами держави. Статтею 12 Земельного кодексу України, визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких також належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Як встановлено і судовому засіданні, спірні земельні ділянки були надані у власність відповідачу із земель комунальної власності. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності також на землю (ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Пункт 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що питання регулювання\~земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Обґрунтовуючи позовні вимоги, у тексті заяви прокурор зазначає, що спірні земельні ділянки вибули з володіння держави в особі [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області та могли бути відчужені (вибути з власності держави) за умови прийняття на сесії ради відповідного рішення. Тобто, при предявленні позову прокурором визначено позивачем [PERSON] сільську раду Васильківського району Київської області, як орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних земельних відносинах. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Отже, положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не надають селищним радам\~права діяти в інтересах держави. Згідно із статтею 121 Конституції України (в редакції яка була чинною та діяла станом на дату подачі до суду даного позову, а саме: 28.02.2012 року), на прокуратуру покладалось також представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року встановлено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державною здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У пункті 2 резолютивної частини зазначеного рішення, Конституційний Суд України вирішив, що під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Враховуючи наведені норми Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд приходить до висновку, що [PERSON] сільська рада Васильківського району Київської області,\~представляє інтереси\~територіальної громади відповідного населеного пункту, а не держави, а тому, приймаючи рішення щодо розпорядження землями територіальної громади, сільська рада діє в межах своїх повноважень саме як орган місцевого самоврядування, а не як виконавчий орган державної влади. Таким чином, посилання у позові прокурора на те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння держави є хибним та суперечить дійсним обставинам правовідносин, що склалися між сторонами, оскільки спірні земельні ділянки були виділені відповідачу із земель комунальної власності територіальної громади. Частина перша статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII (в редакції яка була чинною та діяла станом на дату подачі до суду даного позову, а саме: 28.02.2012 року) передбачала, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Отже, прокурором подано позов не в інтересах держави, а в інтересах представника лише однієї складової частини держави у вигляді села Іванковичі Васильківського району Київської області, а саме: в інтересах [PERSON] сільської ради, яка представляє тільки територіальну громаду села Іванковичі Васильківського району Київської області, що безумовно суперечить наведеним вище положенням чинного законодавства, оскільки інтереси села Іванковичі Васильківського району Київської області не відображають та не стосуються і не зачіпають інтересів Держави Україна в цілому і/або інших її регіонів. Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд враховує наступне. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, із дослідженого в судовому засіданні протесту заступника прокурора Київської області № 07/4-1861 від 02.10.2008 року, адресованого Голові [PERSON] сільської ради [PERSON], вбачається що прокурору було відомо і він був обізнаний про прийняття 17 сесією XXIV скликання [PERSON] сільської ради рішення від 30.09.2004 року, яке він вважав прийнятим з порушенням вимог земельного і лісового законодавства та вимагав від сільського голови скасувати зазначене рішення сільської ради. Тобто, станом на 02.10.2008 року прокурор обєктивно міг довідатися про порушення інтересів держави в особі [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області та,\~довідався про особу, яка їх порушила, а саме: про [PERSON] сільську раду Васильківського району Київської області, яка на думку прокурора, прийняла рішення від 30.09.2004 року із порушенням земельного і лісового законодавства. У звязку з цим, суд вважає необґрунтованими та не приймає до уваги доводи прокурора про те, що перебіг позовної давності розпочався 28 травня 2009 року коли прокурором було порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовими особами становищем та службового підроблення службовими особами [PERSON] сільської ради при наданні у приватну власність земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] загальною площею 7 га за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Будь-яких обставин поважності причин пропущення позовної давності, прокурором не наведено. Таким чином, заява представника відповідача про застосування позовної давності є обґрунтованою. [PERSON] таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed