Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом та просить визнати кредитний договір № 93 від 22.05.2007 р. укладений між [PERSON] удаваним правочином та таким, що укладений в валюті України в сумі 353 500,00 грн. на умовах, визначених кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що за підписаною сторонами угодою банк надає позивачу кошти у розмірі 70 000,00 доларів США, що складає 353 500,00 грн. за офіційним курсом НБУ у порядку і на умовах, визначених договором. Насправді кредитний договір був удаваним, оскільки кредит було надано позивачу у валюті України - гривні. Відповідач не мав права надавати позивачу грошові кошти у іноземній валюті банком, зважаючи на його цільовий характер та обмеження встановлені законодавством для резидентів України. . Видаючи кредит у іноземній валюті відповідач усвідомлював, що цей акт носить формальний характер, а насправді долари США виступають не як засіб платежу, а як еквівалент валюти України, необхідної для використання кредиту за цільовим призначенням . В подальшому представником позивача позов уточнювався. Представник [PERSON] зазначив, що за положеннями чинного законодавства України, про що відомо відповідачу, грошове зобов»язання має бути виконане в гривні, оскільки єдиний засіб платежу, який приймається на території держави є саме грошова одиниця України. Таким чином, зважаючи на те, що фактично було укладено кредитний договір в гривні до цього правочину мають застосовуватися правила що регулюють надання саме такого кредиту. Також просив застосувати наслідки пропущення строку позовної давності. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав заявлені вимоги, провив задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених у позові. Представник позивача заперечував щодо задоволення вимог. Зазначив, що між сторонами укладено договір за яким позичальнику надано грошові кошти у розмірі 70 00,00 доларів США, а не у сумі 353 000,00 грн. Підстави для визнання правочину удаваним відсутні. Позивач прийняла у борг грошові кошти, на умовах викладених у правочині, що призвело до виникнення взаємних прав та обов»язків і що є неможливим за удаваним правочином. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що 22 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 93 за умовами якого банк надає позичальнику грошові кошти у сумі 70 000,00 доларів США, що складає еквівалент 353 500,00 грн. за курсом НБУ на момент укладання договору. Цільове призначення кредиту, і це не заперечується сторонами - проведення розрахунків по договору купівлі0продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Правочином, згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Представник позивача зазначає, що укладений 22.05.2007 р. кредитний договір № 93 удаваним, оскільки сторони приховали, що насправді валютою кредиту була національна валюта України гривня, а не долари США та просив суд визнати кредитний договір таким, що укладений в валюті України в сумі 353 500,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту договору. Не оспорювалась у судовому засіданні та обставина, що за укладеним сторонами правочину, позивач позичальник взяв на себе зобов»язання повернути грошові кошти отримані в банку та сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі передбачені угодою. При цьому під час розгляду справи обставин, які б свідчили про укладання сторонами іншого правочину, якому не притаманні ознаки кредитного договору не були встановлені. За таких обставин в розумінні положень ст. . 235 ЦК України підстави для визнання правочину удаваним відсутні. Представник відповідача зробив заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, а саме відмовити у задоволенні заявлених вимог і з цих обставин. За положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 267 ЦПК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить саме з того, що права позивача не були порушені, а тому не вважає за необхідне застосовувати передбачені ст. 267 ЦК України наслідки пропуску строку позовної давності встановленої для звернення до суду за захистом своїх прав. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed