Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

Представник позивачок [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , уточнивши який, просить: зобов`язати [PERSON] [INFO] , усунути перешкоди у користуванні [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення останніх у дане приміщення та передачі ключів від нього. В обґрунтування своїх вимог зазначив наступне. [PERSON] та [PERSON] є співласниками сумісного майна з [PERSON] (далі-відповідач) - квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 5915 виданим 23.12.1994 року управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому міста Кривого Рогу, оригінал якого перебуває у Відповідача. У вищезазначеній квартирі зареєстровано четверо мешканців: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10.09.2010 року. Зазначає, що факт припинення сімейних відносин не позбавляє право позивачів користування спільною квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 2013 року та 2014 року, відповідач перешкоджає позивачам, як співвласникам, користуватися майном, а саме вищезазначеною квартирою, змінивши вхідні замки на дверях та не пускаючи їх до своєї власності. Вказує, що такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені прав позивачів, які не можуть вільно користуватись квартирою та проживати в ній, відповідно до чого вимушені проживати за іншою адресою. З огляду на те, що відповідач добровільно відмовляється не здійснювати перешкоди у користуванні житлом, позивачі вимушені просити суд про усунення перешкод в користуванні майном. Відповідно до Постанови № 5 07.02.2014 р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з розгляду цивільних і кримінальних справ - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Проте, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків, власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Дана норма права практично дублюється нормою ч. 1 ст. 16 ЦК України. Зазначає, що таким чином, єдиною можливістю відновити порушене конституційне право позивачів на вільне користування своєю власністю (ст. 41 Конституції України) є покладання на відповідача обов`язку усунути перешкоди в користуванні майном. Вважає, що позивачі мають право на рівних правах з відповідачем користуватися квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідач добровільно позивачів до вищевказаного приміщення не пускає, просить суд зобов`язати його усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення позивачів до вказаної квартири та передачі ключів від неї. В ході розгляду справи представником позивачок заявлялося клопотання про долучення доказів, яке судом задоволено. Представник позивачок у судовому засіданні позов підтримав повністю, підтвердивши зміст позовної заяви. Крім того, подав до суду відповідь на відзив відповідача на позов, в якому зазначив наступне. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, як передбачено статтею 391 ЦК України. Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання негаторного позову. В свою чергу, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Зазначає, що вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. Отже, з вищезазначеного, позовна давність до данного предмету позову, не застосовується. Як зазначалось у позовній заяві, позивачки [PERSON] та [PERSON] є співвласниками сумісного майна з відповідачем [PERSON] а саме квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 2013 року та 2014 року, відповідач перешкоджає позивачам, як співвласникам, користуватися майном, а саме зазначеною квартирою, змінивши самовільно вхідні замки на дверях, зайняв належну на праві власності позивачам частину майна та на свій розсуд користується нею, позбавляючи останніх у праві користування, позбавляючи позивачів двох основоположних правомочностей, а саме: користуватися та розпоряджатися власною часткою у спільному майні. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння є передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо). Правомочність користування є передбачена законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження є юридично забезпечена можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і та ін.). Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вже зазначалось, згідно ч.ч.1,3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, є наявність перешкоди у праві користування позивачами, квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , порушення їх прав та інтересів, що підтверджується не тільки, наданим до позовної заяви актом від 02 вересня 2019 року, а і фактом звернення до суду за захистом порушеного права. Відповідно до п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками. Щодо належності доказів, то належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Право суду відібрати докази, що лише відносяться до справи, встановлене Цивільно-процесуальним законодавством. Значення ознаки належності полягає в тому, що вона дозволяє правильно визначити обсяг доказового матеріалу, відібрати лише ті докази, які дійсно потрібні для встановлення фактичних обставин справи, усунути з процесу все непотрібне і таке, що захаращує процес. Тобто, документи, надані до позовної заяви про усунення перешкод у праві користування майном, стосуються порушеного права щодо користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки повно відображають обставини, які мають значення для даної справи. Також є безпідставним прохання, визнання доказів недостовірними, у зв`язку з проживанням мешканців будинку за адресою: [ADDRESS] , які підписали акт від 02 вересня 2019 року, на значно вищих поверхах, адже дані особи лише підтверджують своїми підписами відомості зазначені у акті. Також додатково звертаю увагу суду, що у суді касаційної інстанції перебувають матеріали судової справи № 214/368/19, щодо позовної заяви відповідача про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Тобто, відповідач намагається позбавити позивачів їх права користування майном, а саме вищезазначеною квартирою, що є ще однією перешкодою у праві користування позивачами власним майном. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що позивачі пропустили строк звернення до суду. При цьому подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне. З позовними вимогами позивачів не погоджується, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з позову, позивачі звернулися з позовом до суду 14.11.2019 року, при цьому, їх позовні вимоги ґрунтуються на тому, що він, нібито, з 2013 та 2014 року перешкоджає їм користуватися квартирою. Отже, як стверджують позивачі, перешкоджання їм у користуванні квартирою триває майже 5 років. За змістом ст. 257 ЦК України загальний строк звернення до суду (позовної давності) встановлений 3 роки. Таким чином, позивачі звернулися з позовом до суду, пропустивши вказаний строк майже на два роки. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України пропуск строку звернення до суду (позовної давності) є підставою для відмови у позові. Враховуючи те, що позовна давність застосовуються судом за заявою сторони, я заявляю про застосування судом до позовним вимог Позивачів наслідків спливу позовної давності у вигляді відмови у задоволенні позову. Вважає, що між позивачами та ним взагалі відсутній предмет спору, оскільки він, відповідач, незважаючи на ускладнені між ними стосунки, жодного разу не перешкоджав позивачам у користуванні квартирою. На ґрунті ускладнених особистих стосунків, позивачі добровільно припинили проживати в квартирі з 2013 та з 2014 років та переїхали у квартиру [ADDRESS] , в якій до 27.10.2018 р. проживала матір [PERSON] - [PERSON] , та в подальшому перейшла їй у спадок після смерті матері. З 2013 - 2014 років позивачі, незважаючи на те, що у них є ключі від квартири, жодного разу за адресою спірної квартири не з`являлися та потрапити до неї не намагалися. Згідно з наданої копії паспорту [PERSON] вбачається, що вона за місцем знаходження спірної квартири знята з реєстрації місця проживання 11.05.2019 р. , що свідчить про відсутніть її наміру користуватися спірною квартирою. До позовної заяви позивачами надана копія акту від 02.09.2019 р., підписаного мешканцями будинку № 11 , які проживають в квартирах № 32 , № 37 та № 39 . Згідно з цим актом, він, відповідач, нибіто перешкоджає позивачам користуватися квартирою, встановивши додатковий замок на дверях квартири. Вказаний акт не є належним доказом по справі, оскільки особи, які його підписали, проживають на значно вищих поверхах і не можуть підтвердити ті обставини, які зазначені в акті. Більш того, ані він, ані позивачі, взагалі не перебувають з вказаними особами в жодних стосунках та їм не можуть бути відомі обставини його відносин з позивачами. Крім того, спірна квартира знаходиться на одному поверсі з квартирами № 17 та № 20 . Спірна квартира та квартира № 20 відокремлені перегородкою від площадки і, таким чином, мають спільне окреме приміщення, до якого через двері перегородки інші особи не мають доступу. Туди можна потрапити, якщо він, відповідач, або його сусіди з квартири № 20 відчинять двері перегородки. Згідно акту від 20.01.2020 р., засвідченого мешканкою квартири № 20 - [PERSON] , позивачі з 2013 - 2014 років виїхали зі спірної квартири та жодного разу до неї не з`являлись. Мешканці квартири № 17 - [PERSON] та [PERSON] , які є його сусідами по поверху, також підтвердили цей факт. Аналогічні обставини підтверджені актами від 13.04.2014 р. та від 28.11.2018 р. Враховуючи те, що позивачі з 2013 - 2014 років виїхали зі спірної квартири та жодного разу в ній не з`являлись, а також не намагалися нею користуватися, то їх доводи в позовній заяві про те, що він їм в цьому перешкоджає, є безпідставними. Вважає, що факт перешкоджання ним позивачам у користуванні квартирою жодним чином не підтверджений, свідчить про відсутність спору та порушення прав позивачів, як співвласників спірної квартири. На підставі викладеного, просить застосувати до позовних вимог [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та передачі ключів, наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Крім того, відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що у відповіді на відзив на позовну заяву, представник позивачів посилається на те, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується. Він, відповідач, не згоден з такими доводами, оскільки ст. 268 ЦК України передбачений перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, який не передбачає, що позовна давність не поширюється на вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, а тому до таких вимог застосовується загальна позовна давність у 3 роки, передбачена ст. 257 ЦК України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він, відповідач, нібито з 2013-2014 року перешкоджає позивачам користуватися спірною квартирою змінивши самовільно вхідні замки на дверях, зайнявши належну на праві власності позивачам частину майна та позбавляє їх права користування. Отже, на думку позивачів, порушення їх права виникло у 2013-2014 роках. Як він зазначав у відзиві на позовну заяву, позивачі звернулися з позовом до суду 14.11.2019 p., тобто зі спливом 5 років, а тому наполягає на застосуванні до їх вимог наслідків пропуску позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України. Більш того, посилання представника позивачів на те, що він, відповідач, змінив вхідні замки на дверях, не відповідає дійсності та не підтверджено належними та допустимими доказами. Спірна квартира та квартира його сусідів відокремлені від площадки поверху загального користування перегородкою зі самостійними дверима, які мають один замок. Задля того, щоб переконатися у тому, чи змінений був замок на дверях квартири чи встановлений на них додатковий замок, треба потрапити за перегородку через встановлені в ній двері. Особи, які підписали акт від 02.09.2019 р. ніколи не були ані у нього, ані у його сусідів, а тому не могли бачити та стверджувати те, що ним був замінений замок дверей чи встановлений додатковий замок. Він, відповідач, стверджує, що не здійснював заміни замків дверей. Доводи представника позивачів про те, що він, відповідач, зайняв належну позивачам на праві власності частину квартири та позбавляє їх права користування нею, є цілком безпідставними, оскільки він також є співвласником квартири і має однакові з позивачами права користуватися нею. Більш того, квартира перебуває у спільній власності та не є поділеною на частки, а тому користування ним квартирою не може вважатися неправомірним. Той факт, що позивачі добровільно припинили проживати в спірній квартирі з 2013 та з 2014 років, переїхавши у квартиру [ADDRESS] , та жодного разу з вказаного періоду не з`являлися та не намагалися потрапити до спірної квартири, свідчить про те, що порушення їх права на користування майном з його боку відсутнє, а їх позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Представник третьої особи - виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради у судове засідання не з`явився, подав до суд заяву про розгляду справи за його відсутності та прийняття рішення на розсуд суду. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: паспорт (а.с.3-4), свідоцтво (а.с.7), довідка (а.с.8), акт (а.с.9), свідоцтво про смерть (а.с.38), інформація (а.с.39), витяг зі спадкового реєстру (а.с.40), акти (а.с.41,42,43), постанова суду (а.с.56-58), рішення суду (а.с.93-94). Суд,

Outcome: approved