Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 серпня 2017 року близько о 22 год 50 хв на автодорозі сполученням Дрогобич - Комарно - Городок в с. Рихтичі на вул. Дрогобицькій, біля буд. № 8 та перехрестя із вул. Молодіжна Дрогобицького району Львівської області, автомобіль марки «Peugeot 807», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] (громадянин Словацької республіки), здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який від тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. 24.08.2017 слідчим управлінням ГУ НП у Львівській області відкрито за вказаними обставини кримінальне провадження № 12017140000000676, яке постановою від 30.12.2018 закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому, позивачка зазначила про те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, смерть [PERSON] безумовно залишила її в горі та смутку. Усвідомлення, що вона залишилася без сина, пригнічує її психологічний стан, що є причиною моральних страждань. Внаслідок смерті сина, позивачка відчуває самотність, величезну біль та значні психологічні переживання. Враховуючи її вік та стан здоров`я, факт спільного проживання із померлим, та те, що останній завжди знаходився поруч із нею, підтримував її, допомагав у побуті, вважає, що сума коштів в розмірі 1000000 гривень буде достатньою для компенсації та полегшення її моральних страждань, викликаних смертю сина [PERSON] . У зв`язку з викладеним просила стягнути із відповідача зазначену суму в рахунок відшкодування моральної шкоди. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кульчицький О.С. не з`явилися, попередньо подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, виходячи із вимог Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року через компетентний суд Словацької Республіки. Причин неявки суду не повідомив, відзив не подав. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з урахуванням одночасного існування чотирьох умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, судом постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Згідно із ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наступне. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Рихтицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області 25.08.2017. Факт перебування померлого із [PERSON] у родинних відносинах підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , із якого встановлено, що матір`ю такого є позивачка у справі. Згідно із довідкою виконавчого комітету Рихтицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 05.09.2017 № 1146, [PERSON] , [INFO] , проживала у [ADDRESS] , разом із сином - [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до постанови слідчого ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області Рокошевського А.М. від 30 грудня 2018 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017140000000676 від 24.08.2017, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Слідчим у постанові зазначено про те, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 227, смерть пішохода [PERSON] настала внаслідок важкої черепно-мозкової травми у вигляді крововиливів під м`яку мозкову оболонку та забою речовини головного мозку, яка ускладнилася набряком головного мозку і призвела до його смерті. При судово-токсикологічній експертизі виявлено в крові - 1,8 етилового спирту, концентрація якого на момент смерті [PERSON] могла відповідати сп`янінню середнього ступеня. Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 6174 встановлено, що вибрана швидкість руху водієм 60 км/год, з технічної точки зору, відповідала видимості дороги у напрямку руху. При заданих вихідних даних водій не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, шляхом своєчасного застосування гальмування. Причиною настання ДТП, з технічної точки зору, є вихід пішохода [PERSON] на смугу руху автомобіля «Peugeot 807», реєстраційний номер [NUMBER] , на такій віддалі до останнього, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду. Отже, в діях відповідача відсутній склад кримінального правопорушення, оскільки під час досудового розслідування не встановлено порушень ним вимог правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Відтак, з урахуванням викладеного, відповідач, як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності її вини. Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктами 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, а саме: характер правопорушення, відсутність вини відповідача, перебування потерпілого у нетверезому стані та нехтування ним правилами безпеки руху, характер стосунків позивача та померлого, довічність негативних наслідків та істотність вимушених змін у способі життя позивачки, пов`язаних із втратою сина, виходячи із принципів розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що заявлений позивачкою до стягнення розмір моральної шкоди, є завищеним, а тому такий підлягає зменшенню. Із урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивачки 50 000 грн (п`ятдесят тисяч гривень) моральної шкоди, що відповідатиме ступеню страждань позивача. Такого ж висновку (щодо зазначеного розміру моральної шкоди за подібних обставин справи) дійшов Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved