Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», який під час розгляду справи змінив тип банку та його найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Після уточнення позовних вимог, в останній редакції від 12 серпня 2018 року представник АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором № KIL0АК00475191 від 23 березня 2007 року у розмірі 82271.66 дол.США, що за курсом НБУ становить 2128367,84 грн., а також судові витрати. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 23 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладений кредитний договір № KIL0АК 00475191, за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 37 022,90 доларів США для купівлі транспортного засобу, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць, період сплати з 22 по 28 число кожного місяця, строком до 21 березня 2013 року включно. З метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки №KIL0АК 00475191Р1 від 23 березня 2007 року за умовами якого, він, як поручитель відповідає перед кредитором солідарно з позичальником у повному обсязі за своєчасне виконання ним своїх зобов`язань за кредитним договором. Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладений 23 березня 2007 року договір поруки №KIL0АК 00475191Р1 за умовами якого, він, як поручитель відповідає перед кредитором солідарно з позичальником [PERSON] у повному обсязі за своєчасне виконання останнім своїх зобов`язань за кредитним договором. Свої зобов`язання банк виконав, натомість позичальник та поручителі покладені на них обов`язки належним чином не виконували, в результаті чого, станом на 03.02.2016 року утворилась заборгованість в сумі 82271.66 дол.США, яку представник позивача просив суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ від 11 лютого 2016 року визначено головуючим суддю Богдан О.О . Ухвалою суду від 14 березня 2016 року відкрито провадження у справі. На підставі розпорядження керівника апарату суду від 03 жовтня 2016 року проведений повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи 21 грудня 2016 року визначено головуючим суддю Тітова М.Ю. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ від 13 травня 2019 року визначено головуючим у справі суддю Яценко Н.О. Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» правом на участь в судовому засіданні 12 жовтня 2020 року не скористався, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку до суду не з`явився. Засобами електронного зв`язку 12 жовтня 2020 року надав суду клопотання про відкладення розгляд справи, через участь в інших судових засіданнях та додаткові пояснення по справі. Без надання доказів про зайнятість представника позивача в іншому судовому засіданні, суд визнав причину неявки представника в судове засідання неповажною. Подане клопотання про відкладення розгляд справи залишив без задоволення, з урахуванням тривалості перебування справи на розгляді, подання позивачем усіх наявних у нього доказів на доведення заявлених вимог та письмових пояснень стосовно заявленого позову, а також з метою дотримання розумного строку розгляду справи та недопущення порушення ст.6 Конвенції, яка передбачає розгляд справи впродовж розумного строку. В своєму позові банк посилався на те, що не заперечує проти розгляду справи без участі представника банку, у зв`язку з чим суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника позивача. Правом на безпосередню участь в судовому засіданні відповідачі [PERSON] , [PERSON] не скористались. В письмових запереченнях на позовну заяву, поданих відповідачем [PERSON] 15 вересня 2016 року просить суд відмовити АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності. Оскільки на його адресу банк 08 липня 2010 року направляв вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості, що встановлено судовим рішенням. Також відповідачем [PERSON] 20 вересня 2016 року подано до суду письмові заперечення на позовну заяву в яких він ставить питання про відмову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в задоволенні позовних вимог. В мотивування поданого заперечення зазначає, що договір поруки ним не підписувався, тому вважає його не укладеним. Крім того, посилаючись на положення ч.4 ст.559 ЦК України порука припинена, тому що позивач звертався з вимогою до боржника у 2010 році про дострокове виконання грошового зобов`язання,чим змінив строк його виконання. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК». В мотивування заперечення зазначає, що заочним рішенням Індустріального суду від 23 липня 2012 року звернуто стягнення на предмет застави. Вимогою про дострокове повернення усієї кредитної заборгованості позичальник змінив строк виконання зобов`язання, заявляючи клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, просила суд відмовити АТ «ПРИВАТБАНК» в задоволенні заявлених позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , в судовому засіданні просив відмовити АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог до [PERSON] з підстав припинення поруки, оскільки впродовж шести місяців позивач не пред`явив вимоги до поручителя. При цьому просив суд урахувати вимогу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до боржника про дострокове повернення кредитних коштів надіслану 08 липня 2010 року, а також заочне рішення суду від 23 липня 2012 року, яким звернуто стягнення на заставне майно. Суд, заслухавши представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, з урахуванням поданих письмових пояснень представника позивача, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про відмову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що що 23 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № KIL0AK 00475191, за умовами якого Банк надав позичальникові кредитні кошти в сумі 37 022,90 доларів США для купівлі транспортного засобу, строком з 23.03.2007р. по 21.03.2013р. включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць (а.с.12-14 том1). З метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, того ж дня, 23 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір поруки № KILOAK 00475191 РІ, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором № KILO AK 00475191 від 23.03.2007р., в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи суму кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.16 том1). Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений 23 березня 2007 року договір поруки №KIL0АК 00475191Р1 за умовами якого, він, як поручитель, відповідає перед кредитором солідарно з позичальником [PERSON] , в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи суму кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.15 том1). За розрахунком, наданим представником, станом на 03.02.2016 року утворилась заборгованість в сумі 82271.66 дол.США, яка складається із: 18259,11 дол.США- заборгованості за кредитом, 14876,74 дол.США - заборгованості за відсотками, 1436,23 дол.США - заборгованості по комісії, 47699,58 дол.США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. (а.с.5-7 том1). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року задоволено позов [PERSON] . Визнано договір поруки № KILO AK 0047 5191 PI від 23.03.2007р., укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», припиненим з 18.07.2015р.(а.с.24-25 том 2). Постановою Апеляційного суду м.Києва від 28 березня 2018 року, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року змінено. Викладено резолютивну частину заочного рішення в наступній редакції. Позов [PERSON] про визнання поруки припиненою - задоволено. Визнано припиненою поруку [PERSON] за договором поруки № KILO АК 0047 5191 Р1 від 23 березня 2007р., укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором KILO АК 0047 5191 від 23 березня 2007р., з 18 липня 2015 року. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2012 року задоволено частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIL0 АК 0047 5191 від 23 березня 2007р в сумі 232068,63 грн. звернуто стягнення на предмет застави автомобіль Ssang Yong, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу автомобіля ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.(а.с.125-126, том2). Між сторонами виникли правовідносини, щодо належного виконання боржником [PERSON] умов укладеного кредитного договору та наявності підстав для солідарного стягнення виниклої заборгованості разом із поручителя. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положення ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання», що визначено у статтях 530, 631 ЦК України. Суд, дослідивши наданий представником позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунок заборгованості не може із ним погодитися. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Дана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року ( справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18), яку на підставі положення ч.4 ст.263 ЦПК України має ураховувати суд при застосуванні до спірних правовідносин. Пунктом 2.3.3 кредитного договору передбачено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право змінити умови договору, зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісій, й відмотків за його користування. Виконання інших зобов`язань за договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. З огляду на те, що за вих..№2971211898 від 25 травня 2010 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до позичальника [PERSON] з вимогою про дострокове погашення кредитної заборгованості, позивач змінив термін кредитування. Вимога [PERSON] отримана 10 липня 2010 року. Отже суд дійшов висновку, що право АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на нарахування відсотків, передбачені договором, після закінчення строку його дії є неправильним. Вимоги в порядку положення ст.625 ЦК України позивачем не заявлені. Крім того, у липні 2012 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет застави автомобіль Ssang Yong, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIL0 АК 0047 5191 від 23 березня 2007р в сумі 232068,63 грн. (станом на 08 травня 2012 року розмір заборгованості становить 30301,38 дол.США) (а.с.125-126, том2). Дане рішення суду виконане. За даними кредитної справи, згідно Акту прийому в заклад автомобіля [PERSON] 29 січня 2013 року передав спеціалісту з безпеки кредитних операцій Халматову В.А. предмет застави автомобіль Ssang Yong, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , задля його реалізації, вартість якого згідно звіту про оцінку становить 45000 грн. (а.с.128-134 том 2). Грошові кошти від продажу транспортного засобу спрямовані на погашення кредитної заборгованості 30 січня 2015 року в сумі 3227,96 дол.США, що видно з письмових пояснень до позовної заяви представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 12 жовтня 2020 року. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок безпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Даний правовий висновок міститься в Постанові ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (№ 14-154цс18) Наявність рішення суду не припинило кредитні правовідносини між сторонами в даній справі. Проте, з визначеним позивачем розміром заборгованості суд не може погодитися. Тому що, нарахування відсотків, пені, штрафу, після реалізації права дострокову вимогу, після зміни строку виконання зобов`язання є неправомірним. Однак, суд вважає, що відповідач [PERSON] має непогашену заборгованість за кредитним договором KIL0 АК 0047 5191 від 23 березня 2007р., тому що вартість реалізованого заставного майна не покрила в повному обсязі заборгованість по кредиту. Однак, з урахуванням заяви відповідача [PERSON] про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності до заявлених вимог, в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід відмовити (а.с.94-95 том 1). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено частиною першою статті 261 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Згідно ст. 256 ЦК України, «Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Відповідно до ст.257 ЦК України, «Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки». Частина 1 ст.261 ЦК України зазначає, що «Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила». Частина 3 ст.267 ЦК України встановлює, що «Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення». Відповідно до ст.266 ЦК України, «Зі впливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Стосовно визначення моменту, коли позивач мав довідатись про своє порушене права та з якого почала свій перебіг позовна давність стосовно вимог позивача, Верховний суд України у своєму правовому висновку, сформованому у Постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, зазначив, що «Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав». Верховний суд України також зауважив, що «Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Матеріали справи доводять, що про обізнаність порушеного права позивач знав достеменно, оскільки у 25 травня 2010 року звернувся до позичальника про дострокове повернення кредитних коштів, в порядку ст.1050 ЦК України, через несплату чергових платежів. Крім того, у липні 2012 року звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на весь розмір кредитної заборгованості, що також підтверджує факт обізнаності позивача про порушене право. Умови укладеного кредитного договору не містять письмово погодженого збільшення строку позовної давності. Як видно з матеріалів справи, останній платіж з погашення кредитної заборгованості [PERSON] здійснив 15 жовтня 2009 року. З твердженням представника позивача про проведення платежу позичальником востаннє 30 січня 2015 року в сумі 3227,96 дол.США, суд не може погодитися, оскільки даний платіж зарахований в порядку виконання судового рішення від реалізації заставного майна, та не свідчить про вчинення особою дій, що доводять визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, що на підстав положення ст.264 ЦК України є підставою для переривання перебігу позовної давності. Згідно штампу вхідної кореспонденції суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду лише 09 лютого 2016 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, що згідно положення ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, про застосування якої заявлено відповідачем під час розгляду справи судом (а.с. 52). Таким чином, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] не підлягають задоволенню, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Що стосується позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заявлених до [PERSON] , як поручителя, про солідарне стягнення з позичальником кредитної заборгованості, то вони не підлягають задоволенню, з підстав припинення дії договору поруки. Відповідно до вимог ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно з положеннями ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється, зокрема, після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.1 ст. 252 ЦК України). Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Як встановлено постановою Апеляційного суду м.Києва від 28 березня 2018 року та підтверджено письмовими матеріалами справи, 08.07.2010р. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив на адресу позичальника лист за вих.№2971211898 від 25.05.2010р., в якому на підставі ст. 1050 ЦК України та умов договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимагав достроково повернення суми кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісію та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення (а.с.30 том 2). Згідно твердження відповідача у візові на позовну заяву, що узгоджується із відомостями зазначеними на штампі поштового відправлення 08.07.2010, вимогу про дострокове погашення кредитних коштів він отримав 10.07.2010р. Відтак строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором настав 17.07.2010р. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України у справі при розгляді справи № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року, яку відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й обов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Пунктами 11 Договору поруки визначено, що договір поруки набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. Пунктом 24 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз`яснено, що відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Пунктом 2.3.3. Кредитного договору визначено, що Банк має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісій й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. Згідно з п.п.5, 6 Договору поруки, у випадку невиконання боржником якого-небудь зобов`язання, передбаченого п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного (их) зобов`язання (ь). Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, на протязі 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п.5 цього договору. Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно положення пункту 12 Договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором (а.с.15 том 1). Отже, з вимогою до поручителя, щодо невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором або з відповідною позовною заявою, Банк мав звернутися у продовж цього строку, який закінчився 18 липня 2015 року, проте згідно штампу вхідної кореспонденції суду з позовом АТКБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду лише 09 лютого 2016 року, тобто після припинення поруки. Суд приходить до висновку про відмову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, через припинення поруки за Договором поруки № KIL0 AK 0047 5191 РІ від 23.03.2007р., оскільки змінивши строк виконання зобов`язання щодо дострокового повернення [PERSON] в тижневий термін з дати отримання повідомлення суми кредиту в повному обсязі, нарахованих процентів, комісії та штрафних санкцій по Кредитному договору №KILO AK 0047 5191 від 23.03.2007р., позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, з урахуванням п`яти років позовної давності, передбаченої п.12 Договору до поручителя [PERSON] вимоги не пред`явив. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно положення п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою позивачу в задоволені позовних вимог, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed