Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Представник позивача просить визнати недійсним договір оренди землі від 10 квітня 2013 року, укладений між [PERSON] та ПП «Агропрогрес» строком на 10 років, на підставі якого зареєстроване право оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,04 га, кадастровий №6323155000:09:002:0008, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 липня 2016 року, номер запису про інше речове право 15452990, який внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №30513979 від 19 липня 2016 року. Зобовязати ПП «Агропрогрес» повернути [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,04 га, кадастровий номер №6323155000:09:002:0008, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, що належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХР №140349, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №405, виданого Кегичівською районною державною адміністрацією Харківської області 15 березня 2004 року на підставі розпорядження Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області №448 від 29 жовтня 2003 року. Стягнути з відповідача судові витрати по справі. Згідно з позовом, позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,04 га, кадастровий №6323155000:09:002:0008, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ХР №140349, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №405, виданого Кегичівською райдержадміністрацією 15 березня 2004 року. З інформації довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №66258328 позивачу стало відомо, що належна їй земельна ділянка знаходиться в оренді ПП «Агропрогрес», згідно договору оренди землі б/н від 10 квітня 2013 року строком дії 10 років, на підставі якого зареєстроване право оренди вказаної земельної ділянки від 15 липня 2016 року, номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про інше речове право 15452990, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Кегичівської РДА [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №30513979 від 19 липня 2016 року. Цей договір та додатки до нього, як то акт прийому передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, позивач не підписувала і з її сторони не було волевиявлення на укладення цього правочину. Та обставина, що договір оренди землі, на підставі якого відповідач користується належною позивачу земельною ділянкою, не підписаний [PERSON], свідчить про відсутність її наміру укладати цей договір, укладення договору не відповідало її волі, укладати вказаний договір вона не бажала. Державна реєстрація права оренди землі відбулась 15 липня 2016 року, таким чином відповідно до діючого законодавства договір є укладеним, а отже оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на ч.3 ст. 203, ч.1 ст. 210, ч.1 ст. 215, ч.2 ст. 640 ЦК України, ч.5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі», ст. 125 ЗК України, відповідно до яких волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, договір оренди землі є укладеним з моменту державної реєстрації права оренди земельної ділянки. Представником позивача також була подана заява про призначення судово-почеркознавчої експертизи, щодо вирішення питання чи підписаний спірний договір оренди та додатки до нього позивачем. Ухвалою суду від 01 лютого 2017 року було призначено проведення судово-почеркознавчої експертизи та на час її проведення провадження у справі зупинено. Для вирішення клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи провадження у справі ухвалою суду від 20 липня 2017 року було поновлено та 27 липня 2017 року у звязку направлення справи для проведення експертизи знову зупинено. Висновок судового експерта надійшов до суду 27 грудня 2017 року, у звязку з чим провадження у справі ухвалою суду від 27 грудня 2017 року поновлено. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав. Повідомив, що позивач дійсно не підписувала оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з її боку на укладення оскаржуваного договору не було, дізналася про те, що є такий договір після отримання довідки з реєстру речових прав у серпні 2016 року, але його не підписувала. Позивач не знала про правову природу користування її земельною ділянкою. З висновком судово-почеркознавчої експертизи погодився, позов просив задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, надав письмове заперечення, відповідно до якого позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу вчинення неправомірних дій ПП «Агропрогрес» у відношенні до позивача та її майна. Більше того поведінка позивача протягом 2013-2016 років дає підстави вважати саме про наявність її волевиявлення щодо орендних відносин з ПП «Агропрогрес». Так позивачем регулярно отримувалась орендна плата за використання спірної земельної ділянки у натуральній формі (а саме зернові культури, соняшник, цукор), що підтверджується відповідними відомостями, які належним чином заповнені відповідачем. Крім того, прізвище позивача розміщене на першій сторінці відповідних відомостей платіжних відомостей, на яких чітко зазначено за що саме та ким видаються відповідні продукти в рахунок оренди земельного паю», зазначено субєкта, що видає відповідні продукти ПП «Агропрогрес». Таким чином, посилання [PERSON] на те, що їй стало відомо про наявність оспорюваного договору оренди лише після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є безпідставними та спростовуються вищезазначеними доказами. Також представник відповідача посилається на правову позицію ВСУ у справі №6-78цс13 від 25 грудня 2013 року та у справі 6-849цс15 від 09 грудня 2015 року, щодо необхідності встановлення судом чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, що звернулись до суду і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмові в їх задоволенні. Разом з цим позивачем у позові не зазначено в чому саме полягає порушення її прав. Також представник відповідача надав письмову заяву про застосування строку позовної давності посилаючись на те, що поведінка позивача протягом 2013-2016 років дає підстави вважати саме про наявність її волевиявлення щодо орендних відносин з ПП «Агропрогрес» та її обізнаність про наявність цих відносин на підставі спірного договору. Позивач регулярно отримувала орендну плату про, що свідчать платіжні відомості про отримання орендної плати. До суду ж позивач звернулась з позовом щодо визнання недійсним спірного договору лише в грудні 2016 року. За таких обставин відповідно до ст.267 ЦК України, просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. У судовому засіданні представник відповідача викладені у запереченні пояснення підтримав, наполягав на тому, що орендна плата позивачем отримувалась регулярно, в чому полягає порушення прав позивача нею зазначено. Просив застосувати строк позовної давності, який вважає необхідно рахувати з 2012 року, тобто з фактичного отримання орендної плати за землю, що підтверджується наданими відомостями. Зазначає, що достатніх доказів на підтвердження позову позивач не надала, наявність тільки висновку експерта вважає недостатнім для визнання договору недійсним. У цьому судовому засіданні представник відповідача заявив про призначення судово-почеркознавчої експертизи на вирішення якої поставити питання чи виконані підписи на відомостях про отримання орендної плати від імені [PERSON] саме нею. Ухвалою суду від 12 квітня 2018 року у задоволенні клопотання відмовлено. У судовому засіданні досліджені: інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформована 19 серпня 2016 року, згідно з якою 15 липня 2016 року здійснена реєстрація договору оренди землі №б/н від 10 квітня 2013 року (а.с.4-5); копія державного акту серії ХР №140349 на право приватної власності [PERSON] на землю площею 5,04 га на території Кегичівської селищної ради (а.с.6); копія паспорта [PERSON] (а.с.7); копії платіжних відомостей про виплату орендної плати [PERSON] за 2012-2015 роки (а.с.28-46,49-67); висновок судово-почеркознавчої експертизи №12197/21007 від 01 грудня 2017 року, а також наданий до суду оригінал договору оренди землі №б/н від 10 квітня 2013 року, укладений між [PERSON] та ПП «Агропрогрес». Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України, ЗК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон) та відповідними підзаконними актами. В ч.1 ст.14 Закону передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно з положеннями ч. 2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210, ч.2 ст.640 ЦК України та ч.5 ст.6 Закону, ст. 125 ЗК України договір оренди землі підлягає державній реєстрації, і є укладеним з моменту державної реєстрації права оренди земельної ділянки. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 01 грудня 2017 року №12197/21007, підписи від імені [PERSON] в двох примірниках договору оренди земельної ділянки б/н від 10 квітня 2013 року, укладеного між [PERSON] та ПП «Агропрогрес», площею 5,04 га (згідно державного акту на право приватної власності на землю серія Х №140349), на зворотній стороні другого аркуша документа, в графі «орендодавець», в рядку «[PERSON]А.», в додатках до нього: в двох примірниках акта передачі-прийому земельної ділянки б/н б/д згідно з договором б/н від 10 квітня 2013 року, в графі «земельну ділянку передав: [PERSON]А.», в рядку «/підпис/», в двох примірниках акта визначення меж земельної ділянки в натурі від 10 квітня 2013 року, в рядку «орендодавець ___Л.А.Андрусенко» виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON] Оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про волевиявлення позивача на укладення спірного договору представник відповідача суду не надав, а висновок судової почеркознавчої експертизи свідчить про те, що позивач не підписувала оскаржуваний договір оренди землі, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним, а зазначений договір підлягає визнанню недійсним. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення позивача, підтвердженого її особистим підписом. Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного. У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою. За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача також підлягають задоволенню. Судом розглянуто доводи відповідача на заперечення позову. Так, представником відповідача, як на підтвердження факту обізнаності та прийняття позивачем умов оспорюваного договору оренди землі, посилався на отримання позивачем орендної плати за землю; надав до суду копії відомостей про отримання позивачем орендної плати за оспорюваним договором, що також не можуть бути враховані судом як доказ дійсності оспорюваного договору оренди землі, з огляду на наступне. Як вбачається з аналізу положень ст. ст. 287, 288 Податкового кодексу України, ст. 21 Закону «Про оренду землі», за відсутністю у користувача земельної ділянки документів, визначених у ст.126 Земельного кодексу України, які засвідчують право на земельну ділянку у встановленому законом порядку, такий користувач здійснює фактичне користування з зобовязанням сплатити за період користування податку на землю. Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним. Спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, і суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримувала плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому. Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору. Тому, факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22 квітня 2015 року - справа №6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Посилання представника відповідача на те, що позивач не зазначила в чому полягає порушення її прав, суд не вважає вагомим, оскільки порушення прав позивача є очевидним. Також представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності. Розглядаючи зазначену вимогу, суд виходить з того, що, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, позивач дізналася про те, що її право порушене саме в серпні 2016 року, коли отримала з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформаційну довідку №66258328, з якої вбачається, що належна позивачу земельна ділянка перебуває в оренді відповідача, згідно договору оренди землі №б/н від 10 квітня 2013 року, який був зареєстрований 15 липня 2016 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. З огляду на те, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи позивач не підписувала оскаржуваний договір, є підстави вважати моментом, коли позивач дізналася про порушення її права саме момент отримання та ознайомлення з зазначеною довідкою. Тому, суд не знаходить підстав вважати пропущеним строк позовної давності. Такий висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року (справа №6-48цс15). Згідно з п.2 ч.5 ст. 265 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.133 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що повязані з розглядом справи, зокрема, проведенням експертизи. Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 141 Кодексу, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню в сумі 1102,40 грн., та витрати по оплаті експертизи 9820,80 грн. Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає.

Outcome: approved