Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення суми заборгованості за договором, посилаючись на те, що 24 червня 2011 року між КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 12М/11, за яким банк надав позичальнику кредит на суму 82337,94 грн. зі сплатою відсотків за його використання та терміном повернення до 16 червня 2014 року. При цьому позичальник зобовязався повернути кредит та відсотки у передбачені договором строки та порядку, передбаченому кредитним договором, сплативши також комісію та інші витрати. Виконання позичальником зобовязань за кредитним договором було забезпечено договором поруки, відповідно до якого [PERSON] поручився перед кредитором за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № 12М/11. Відповідальність поручителя настає у випадку невиконання боржником зобовязань за договором. Однак позичальник та поручитель умови кредитного договору належним чином не виконали, у звязку з чим станом на 24 червня 2016 року перед банком заборгували загалом 148510,48 грн., з яких борг з кредиту 53972,89 гри., борг з пені 94537,59 грн. Натомість представники банку просять стягнути солідарно з відповідачів борг з пені в розмірі 36027,11 грн. разом із усім боргом з тіла кредиту в сумі 53972,89 грн., а також судові витрати. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву, за якою просила розглянути вказану справу за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні позовних вимог та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не зявились повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленими належним чином, не надавши суду заяв про можливість провести розгляд справи у їх відсутність. На підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановлячи заочне рішення. Тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. На підставі ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Згідно із ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 553 ЦК за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Обставини, викладені представником позивача в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході розгляду вказаної справи на підставі вивчених письмових доказів. Факт укладення кредитного договору від 24 червня 2011 року № 12М/11 між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] підтверджується копією вказаного договору, за яким позичальнику було банком надано кредитні кошти в сумі 82337,94 грн. зі сплатою 22% річних із поверненням кредитних коштів відповідно до встановленого графіку. При порушені зобовязання позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,138 % від суми непогашеного боргу за кожен день прострочки, із кінцевим поверненням кредиту та сплати відсотків до 16 червня 2014 року, що також підтверджується додатком № 1 від 25 червня 2011 року до кредитного договору 12М/11 (а. с. 11, 12). В забезпечення кредитного договору від 24 червня 2011 року № 12М/11 між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON], як поручителем, був 24 червня 2011 року укладений договір поруки № 12М/11/1, за яким поручитель і боржник несуть перед банком солідарну відповідальність, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, щодо виконання позичальником зобовязань за кредитним договором від 24 червня 2011 року № 12М/11 в частині повернення кредиту в сумі 82337,94 грн. до 16 червня 2014 року та сплати відсотків в розмірі 22% річних, а також сплати пені в розмірі 0,138 % від суми боргу за кожен день прострочки. При цьому вказаний договір поруки діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором (а. с. 14). Довідкою про розрахунок заборгованості станом на 24 червня 2016 року, наданою представниками ПАТ «КБ «Приватбанк», вбачається, що за кредитним договором від 24 червня 2011 року № 12М/11 заборгованість позичальника складає загалом 148510,48 грн., з яких тіло кредиту 53972,89 грн. та пеня 94537,59 грн. (а. с. 4-5). При цьому з наведеного розрахунку представників позивача вбачається, що сума боргу за кредитним договором від 24 червня 2011 року № 12М/11 до стягнення становить загалом 90000 грн, з яких борг з кредиту - 53972,89 грн., а з пені 36027,11 грн. (а. с. 4-5). Факт наявності заборгованості у позичальника у вказаному за даним розрахунком розмірі підтверджується умовами кредитного договору № 12М/11 від 24 червня 2011 року, за якими передбачено порядок сплати кредитних коштів, відсотків за їх використання та пені. Суд при цьому зазначає, що на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Натомість в разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. На підставі п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що за ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно із ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає ст. 252 ЦК, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. В судовому засіданні було встановлено, що доказів, які б свідчили про інформування поручителя, [PERSON], про необхідність сплатити заборгованість за зобовязаннями [PERSON] за кредитним договором від 24 червня 2011 року протягом шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання позичальником, за наслідком розгляду справи суду представниками позивача не було приведено. Таким чином суд дійшов висновку, що порука між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON], поручителем [PERSON], за договором поруки від 24 червня 2011 року № 12М/11/1 була припинена внаслідок того, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким у договорі кредитування зазначено 16 червня 2014 року, не пред'явив вимоги до поручителя, тобто в строк до 16 грудня 2014 року. На підставі переліченого вимоги банку до [PERSON], як поручителя, є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню внаслідок припинення дії такої поруки. З урахуванням наведеного у судовому засіданні було встановлено, що у позичальника за кредитним договором від 24 червня 2011 року перед ПАТ «КБ «Приватбанк» склалась заборгованість внаслідок порушення умов такого договору кредиту станом на 24 червня 2016 року з тіла кредиту в сумі 53972,89 грн. та нарахованої до стягнення пені в сумі 36027,11 грн. Суд однак звертає увагу на те, що до правовідносин, які склались між сторонами, необхідно застосувати положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за ст. 2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» було видано Розпорядження № 1275-р від 2 грудня 2015 року Кабінету Міністрів України, відповідно до п. 20 ч. 1 «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» місто Маріуполь Донецької області було віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно із паспортними даними позичальника та відомостям з Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради вбачається, що [PERSON] з 15 липня 2009 року зареєстрований в [INFO] (а. с. 15, 27). Таким чином судом було встановлено, що на відповідача розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним відмовити банку у його вимогах до [PERSON] щодо стягнення суми неустойки в вигляді пені за порушення виконання зобовязання за кредитним договором, що були наховані представниками банку після 14 квітня 2014 року та при поданні до суду вказаного позову, оскільки зазначені вимоги банку суперечать ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», та така сума нарахованої неустойки після 14 квітня 2014 року не була банком скасована. Тому, виходячи з наведеного, вимоги банку про стягнення з позичальника пені за невиконання умов кредитного договору в сумі 36027,11 грн. не підлягають задоволенню. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк», заявлені до відповідачів, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь банку з позичальника боргу за кредитним договором від 24 червня 2011 року в розмірі 53972,89 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Таким чином на користь банку з [PERSON] підлягають стягненню витрати банку по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених судом вимог в сумі 826,38 грн. (53972,89 / 90000 х 1378 = 826,38).

Outcome: partial