Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

представник позивача звернувся до суду із позовом у якому просить: визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS] [PERSON]; зобов'язати третю особу зняти з реєстраційного обліку відповідача за вищезгаданою адресою; судові витрати просить покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між відповідачем та [PERSON] 09.10.2013 був укладений договір дарування за яким останньому подаровано вищезгадану квартиру. 05.12.2013 [PERSON] уклад договір купівлі-продажу з [PERSON], якій продав подаровану йому квартиру. 16.12.2013 [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] позивачу. Однак, колишній власник (відповідач по справі) надалі залишається зареєстрованим у вказаній квартирі та у добровільному порядку не знімається з реєстрації, що створює позивачу перешкоди, як власнику, у користуванні, розпорядженні нерухомим майном. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Позивач/представник позивача у судове засідання не з'явились. Представник позивача подав суду заяву про слухання справи у їх відсутності; просить повністю задовольнити позовні вимоги та у разі повторної неявки відповідача без поважних причин провести заочний розгляд справи. Відповідач повторно не з'явився у судове засідання, хоча належним чином був повідомлений, суду не відомі причини неявки, від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а тому зі згоди сторони позивача, що викладена у поданій суду заяві, суд вважає можливим, провести заочний розгляд справи з дотриманням вимог ст.224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення суду. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить наступного. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Так, ст.383 ЦК України закріплено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 386 цього Кодексу власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи, встановлено, що відповідачу на праві власності належала квартира [ADDRESS], яку остання подарувала обдаровуваному [PERSON], що підтверджується договором дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1562. Так, 05.12.2013 [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність вищезгадану квартиру, що стверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №2272. Судом встановлено, що [PERSON] (дарувальник) подарувала, а [PERSON] (обдаровуваний) прийняв в дарунок квартиру [ADDRESS], яка належала на праві приватної власності дарувальнику, що підтверджується договором дарування укладеного 16.12.2013, що посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №2360. відтак, суд доходить висновок, що оскільки дарувальнику квартира належала на праві приватної власності, а позивач прийняв в дарунок таку, тому в останнього виникло право власності на дарунок, у відповідності до ч.1 ст.722 ЦК України. Згідно з актів Львівського комунального підприємства «Бондарівка» від 23.12.2013 та 11.02.2013, [PERSON], [INFO] за адресою - [ADDRESS] зареєстрована, однак не проживала та не проживає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить переконання, що позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підставна та обґрунтована з наступних мотивів. Відповідач є колишнім власником квартири, своєю реєстрацією чинить позивачу перешкоди у користуванні його власністю, у квартирі не проживає, житловим приміщенням у ній не користується, а відтак, суд доходить висновку, що відповідача необхідно визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], а позовну вимоги задовольнити у повному обсязі. Щодо позовної вимоги про зобов'язання третю особу зняти з реєстраційного обліку відповідача за адресою: [ADDRESS], суд приходить до переконання, що така не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст.ст.30, 35 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, кожного із сторін якого стосуються позовні вимоги та подальше їх виконання. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - Сихівський районний відділ ГУ ДМС України у Львівської області, відноситься також до осіб, які беруть участь у справі, однак до якої позовні вимоги не заявлені сторонами, а тому до такої не може бути пред'явлено ці позовні вимоги. У зв'язку із наведеним, протягом усього часу розгляду справи у суді представником позивача не було заявлено клопотання про залучення до участі у справі згаданої третьої особи у якості відповідача, а відповідно до ст.33 ЦПК України суд не наділений правом з власної ініціативи здійснити таке залучення, тому пред'явлення позовних вимог до третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, суперечить нормам ЦПК України. Крім цього, порядок та умови зняття з реєстрації місця проживання визначені у ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Таким чином, оскільки зняття з реєстрації місця проживання є похідною вимогою від основної та може бути здійснено на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, а його відсутність унеможливлює таке зняття, суд приходить до висновку про відмову у даній позовній вимозі за безпідставністю. Вирішуючи розподіл судових витрат, суд виходить із такого. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, згідно з квитанції №116 від 26.12.2013, наявною у матеріалах справи, позивачем при подачі позову до суду сплачено 229 грн. 40 коп. судового збору, які підлягають стягненню з відповідача на її користь. На підставі ст. ст.317, 383, 386, 391 ЦК України та

Outcome: partial