Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що АТ «Акцент-Банк» уклав із відповідачем кредитний договір 23 березня 2015 року, за яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % річних. Відповідач підтвердив свою згоду на прийняття Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, відповідно до яких кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який може у будь-який момент змінити його, на що погоджується клієнт банку. Порядок нарахування та умови погашення кредиту, відсотків та відповідальність за порушення кредитного договору передбачена положеннями такого договору, за якими банк може змінити відсоткову ставку, зокрема, наданням виписки позичальнику з карткового рахунку. Якщо протягом 7 днів з моменту повідомлення клієнт не подав своєї незгоди і новими умовами, то вважається, що він їх прийняв. Однак відповідач не виконав своїх зобов`язань, на підставі чого заборгував банку суми з повернення кредиту, відсотків та пені на загальний розмір 30807,61 грн. Враховуючи, що добровільно сплатити суму боргу відповідач не бажає, представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість у вказаному розмірі разом із судовими витратами на користь банку. Відповідно до відзиву [PERSON] , остання не погоджуючись із позовними вимогами вказувала, що у заяві-анкеті від 23 березня 2015 року не зазначена сума кредитного ліміту, процентна ставка та строк дії кредитного договору. Отже відсоткова ставка, зазначена представниками банку є недоведеною. Також з наданого суду банком витягу з Умов надання банківських послуг не можна вставити, коли вони діяли та відсутній підпис позичальника. Отже їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Також не було додано до позову ані пам`ятки клієнта, ані тарифів. Не було надано банком суду також первинних документів відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». При цьому вказувала, що вона 23 березня 2015 року зверталась до позивача за випуском їй кредитної картки з встановленням кредитного ліміту, на що позивач їй надав кредитну картку з нульовим кредитним лімітом. Лише у листопаді 2018 року їй було схвалено кредит у розмірі 10500 грн., тому не погоджується, що у розрахунку банку 27 листопада 2018 року сума кредиту збільшилася до 15989,92 грн., бо вона заяву про збільшення кредитного ліміту не надавала банку. Тому не погоджується із розрахунком боргу. Вказувала, що банк у порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукції у сфері кредитного обслуговування споживачів. Додавала, що вона за розрахунком банку повернула кредит у сумі 4085 грн., які за ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» повинні були піти у першу чергу на погашення суми кредиту. Тому заборгованість за тілом кредиту не може бути 15543,40 грн. Вважала, що банк порушив закон, підвищивши їй в односторонньому порядку розмір процентів 6 квітня 2015 року до 44,4%. Отже банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Також вказувала, що відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» нарахована банком пеня є протиправною. Таким чином просила суд відмовити банку у задоволені позову в повному обсязі. На підставі відповіді на відзив представник позивача, не погоджуючись із доводами [PERSON] , вказував, що відповідач в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у «А-Банк» підтвердив під розпис факт ознайомлення із ними та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку. При цьому боржник користувався кредитом, тому знайомився з Умовами і Правилами надання банківських послуг, отже погодився із ними, бо даний кредитний договір є договором оферти. Також банком за Законом України «Про захист прав споживачів» було надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді позичальнику, результатом чого є підписання сторонами кредитного договору. При цьому законом не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під такою інформацією, враховуючи положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК. Таким чином своїм підписом під прочитаним кредитним договором позичальник підтвердила факт виконання банком необхідних умов для укладення договору кредитування та обізнаності позичальника про його умови. Зазначав, що позичальник, отримавши кредитну картку та скориставшись кредитними коштами, повинен сплачувати проценти, які щонайменше повинні бути стягнуті у розмірі облікової ставки НБУ. Щодо тверджень [PERSON] про недопустимість розрахунку заборгованості, вказував, що банк на підтвердження їх вірності надав банківську виписку, що є первинним бухгалтерським документом за Законом України «Про бухгалтерський облік». На підставі викладеного просив суд задовольнити позов АТ «А-Банк» повністю. За наданими суду письмовими поясненнями представників позивача вбачається, що зміна відсоткової ставки за кредитним договором із відповідачкою відбулась на підставі протоколу засідання комітету. Однак доказів про надіслання SMS повідомлення позичальнику про зміну відсоткової ставки надати у банка не має можливості, оскільки Log-файл на серверах AT «A-Банк» за період зміни відсоткової ставки по договору із [PERSON] не зберігся. Додавав, що відповідачці надавались наступні картки: № [NUMBER] 23 березня 2015 року строком дії до червня 2018 року; № [NUMBER] 31 серпня 2017 року строком дії до серпня 2021 року; № [NUMBER] 30 вересня 2018 року строком дії до вересня 2022 року. Також вказував, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, власноруч підписана відповідачем разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, про ознайомлення з якими відповідач підтвердив своїм підписом, складають укладений між сторонами кредитний договір, який формується автоматично в програмному комплексі банку після підписання анкети-заяви, тому в анкеті-заяві його номер не зазначається. Також пам`ятка клієнта надавалася відповідачу в єдиному екземплярі, копія якої у позивача не зберігається. Вказував, що згода відповідача на збільшення відсоткової ставки передбачена Умовами та Правилами надання банківських послуг, оскільки позичальник була повідомлена про зміну відсоткової ставки через СМС повідомлення на номер її телефону, яка після цього продовжила користуватися кредитом, чим підтвердила свою згоду на зміну таких умов. Представники позивача, які діють на підставі довіреності, [PERSON] та [PERSON] , у судове засідання не з`явились, надавши суду заяви з проханням вирішити спір за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за її відсутності у присутності її представника, [PERSON] . Представник відповідачки, адвокат Мельник О. Р., не погоджуючись із заявленими до [PERSON] вимогами, вказувала суду, що у анкеті-заяві від 23 березня 2015 року відповідачка із банком не узгодили ані розмір кредиту, ані строк кредитування, ані відсоткову ставку, ані порядку нарахування неустойки за кредитом, ані інші умови споживчого кредитування. Зазначала, що представники банку незаконно в односторонньому порядку підвищили відсоткову ставку за кредитом на підставі протоколу комітету. Крім того анкета-заява була підписана [PERSON] у березні 2015 року, а кредит наданий їй був лише в листопаді 2018 року. Таким чином неможливо перевірити умови кредитування, які були на момент видачі кредитних коштів відповідачці. Стверджувала, що [PERSON] повернула 4085 грн. боргу за отриманим кредитом, які повинні були зараховані на рахунок погашення саме боргу з кредиту, тому не погоджується із наданим банком розрахунком. Також вказувала, що відповідачка суму у розмірі 4706,52 грн. переказувала в рахунок погашення боргу, а не отримувала їх як кредит. Крім того нарахуванням позивачем комісії за проведення операцій по зарахуванню кредитних коштів відповідачці суперечить закону, бо був наданий позичальнику кредит у сумі 10455,09 грн., а фактично нею отримано 10053 грн. Таким чином вважала, що представники позивача не довели ані розмір кредитного ліміту, ані розмір боргу [PERSON] , внаслідок чого у задоволені позову слід відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За ч. 1, 2 ст. 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За ч. 1 ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. На підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі ч. 2 ст. 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На підставі ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно із ст. 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд встановив, що 23 березня 2015 року [PERSON] підписала анкету-заяву з АТ «Акцент-Банк» про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивача. У анкеті-заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які погодилась отримати шляхом роздруківки з сайту позивача. Також [PERSON] у такій заяві зазначила, що погоджується із тим, що їй були роз`яснені умови кредитування, відомості про сукупний розмір кредиту, а також, що вона отримала пам`ятку про умови кредитування на момент підписання заяви-анкети (а. с. 6). До заяви-анкети від 23 березня 2015 року банк додав Витяги з Умов та правил надання банківських послуг АТ «А-Банк» та Тарифи користування кредитною картою «Універсальна Gold», які не містять ані дати складання таких умов чи тарифів, ані підпису позичальника про ознайомлення із ними (а. с. 6-11, 11-12). Суд зауважує, що у анкеті-заяві позичальника від 23 березня 2015 року ані розмір кредиту, ані строк його надання, ані процентна ставка, ані розмір пені не було зазначено. Також суд звертає увагу на те, що до позову представниками позивача не було додано Пам`ятки клієнта, що за анкетою-заявою від 23 березня 2015 року є складовою частиною укладеного кредитного договору. Суд зазначає, що за умовами та правилами надання банківських послуг, доданих до позову, вбачається, що за п. 1.1.3.2.3 банк має право здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредитного ліміту, зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку за п. 4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. При цьому право зміни розміру наданого на платіжну картку кредитного ліміту банк залишає за собою в однобічному порядку, а за п. 2.1.1.2.4 підписання цього договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком (а. с. 6-7). Натомість наявні у справі документи не містять доказів повідомлень позичальника ані про встановлення розміру відсоткової ставки за користування кредитом, ані про зміну такого розміру відсоткової ставки. Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася із ними та погодилася на них, підписуючи заяву-анкету 23 березня 2015 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг позивача, а також що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів у листопаді 2018 року містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначених банком розмірах. Крім того суд зауважує, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій банку, який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано представниками позивача при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до наявних правовідносин положення ч. 1 ст. 634 ЦК, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача змінювалися самим банком з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. За таких встановлених судом обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Отже, надані представниками позивача Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача процентів за користування кредитом та пені за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу в анкеті-заяві від 23 березня 2015 року. Суд при цьому зазначає, що вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами відповідачкою та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 625, 1048 ЦК, представники позивача до суду не заявляли, внаслідок чого не погоджується із доводами представника банку щодо необхідності стягнути з [PERSON] за користування кредитними коштами відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Суд вказує, що в даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, що вбачається з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», який діяв на момент підписання анкети-заяви від 23 березня 2015 року відповідачкою. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки останні це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою 23 березня 2015 року позивач дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Суд при цьому не приймає посилання представника позивача на викладені ним правові позиції Верховного Суду, оскільки у подальшому правові позиції Верховного Суду змінились в цій частині, в тому числі на підставі судових рішень Великої Палати Верховного Суду. Зміна назви юридичної особи ПАТ «Акцент-Банк» на Акціонерне товариство «Акцент-Банк» підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, банківською ліцензією та статутом позивача (а. с. 14-18). Згідно із наданим банком розрахунком вбачається, що заборгованість [PERSON] за договором від 23 березня 2015 року становить станом на 9 травня 2020 року 30807,61 грн., яка складається із: боргу за тілом кредиту - 15543,40 грн., боргу за процентами за користування кредитом - 14214,21 грн., боргу з пені - 1050 грн. (а. с. 5). Суд зазначає, що з наданого представниками банку розрахунку вбачається, що станом на 26 листопада 2018 року боргу за тілом кредиту у позичальника становив 10914,46 грн., а на 27 листопада 2020 року - 15989,92 грн. (а. с. 5). Наведена у відповіді позивача інформація про видачу [PERSON] кредитних карток № [NUMBER] та № [NUMBER] підтверджується випискою з карткового рахунку [PERSON] за період з 23 березня 2015 року по 25 червня 2020 року, де також вказано, що кредитний ліміт відповідачці був встановлений банком у розмірі 16000 грн., на погашення якого було сплачено позичальником загалом 3335 грн., що також підтверджується розрахунком банку (а. с. 5, 34). Отже посилання представника відповідачки на те, що [PERSON] сплатила позивачу 4085 грн. не підтверджується наявними доказами у справі, поза як в суді було доведено, що фактично відповідачкою було повернуто позивачу саме 3335 грн. боргу (800 + 825 + 830 + 830 + 50 = 3335). Суд натомість зазначає, що укладений між сторонами кредитний договір 23 березня 2015 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не були повернуті, а також виходячи з положень ч. 2 ст. 530 ЦК, за змістом якої, якщо строк виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, то наведене свідчить про порушення прав банку в частині необхідності повернути позивачу отримані відповідачкою кредитні кошти. Таким чином суд вважає, що за матеріалами справи було встановлено факт отримання грошових коштів [PERSON] у кредит у позивача, внаслідок чого наявні підстави для стягнення грошових коштів з відповідачки на користь банку, отриманих останньою у позику. Вирішуючи питання про розмір грошових коштів, наданих відповідачці позивачем, суд виходить із наданої на виконання ухвали суду виписки з карткового рахунку в банку за укладеним із [PERSON] кредитним договором від 23 березня 2015 року. Суд зазначає, що з такої виписки вбачається, що за картковим рахунком, відкритим АТ «Акцент-Банк» відповідачці [PERSON] були надані грошові кошти на загальний розмір 16932,27 грн. (витрати позичальника за таким кредитним картковим рахунком). Виходячи з того, що [PERSON] повернула банку 3335 грн., то відрахувавши її витрати за таким рахунком вбачається, що непогашена частина отриманих у кредит у банку грошових коштів становить 13597,27 грн. (16932,27 - 3335 = 13597,27). При цьому суд відхиляє посилання представника відповідачки та те, що сума в розмірі 4706,52 грн. була перерахована відповідачкою на погашення боргу перед банком, як безпідставні, оскільки з наданої суду виписки з карткового рахунку [PERSON] вбачається, що вказана сума грошей була перерахована на інший картковий рахунок саме відповідачкою з її кредитного карткового рахунку. На підставі переліченого суд зазначає, що посилання адвоката Мельник О. Р. на те, що банком була неправомірно нарахована комісія на операції про надання грошових коштів [PERSON] 26 листопада 2018 року в сумі 10455,09 грн. є безпідставним, оскільки з виписки з карткового рахунку [PERSON] вбачається, що вказана сума була також перерахована останньою на інший картковий рахунок з такого кредитного карткового рахунку, а не надана відповідачці як позика банком. Отже, виходячи з наведеного вмотивування, підсумовуючи, вбачається, що існують підстави для задоволення позову АТ «Акцент-Банк» лише в частині стягнення на користь позивача з відповідачки боргу з наданого кредиту в сумі 13597,27 грн. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 27 серпня 2020 року по справі № 188/1815/17. На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Таким чином за ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідачки підлягають стягненню витрати банку по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених позовних вимог, що дорівнює 927,74 грн. (13597,27 / 30807,61 х 2102 = 927,74).

Outcome: partial