Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

представник позивача звернувся до суду із позовною заявою в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.08.2004 року. За час шлюбу подружжя народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 14.12.2020 р. шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторонами придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2006 року була зареєстрована за відповідачем на праві приватної власності. У зв`язку із наведеним, оскільки нерухоме майно придбане у шлюбі, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі. Разом з тим, позивач додатково пояснила, що була постійно працевлаштована, окрім декретної відпустки, а тому кошти на квартири вкладали спільно з відповідачем. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що спірна квартира була ним придбана у період шлюбу з позивачкою, але за кошти, які були позичені йому на придбання квартири під розписку його матір?ю [PERSON] , таким чином, нерухоме майно - квартира не може вважатися об`єктом спільної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю. Вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.08.2004 року, що стверджується свідоцтвом про одруження виданим відділом РАЦСу Воловецького районного управління юстиції в Закарпатській області серії [NUMBER] . За час спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 14.12.2020 р. по справі №936/986/20, шлюб між сторонами розірвано. Дане рішення суду набрало законної сили 14.01.2021 року. За час спільного проживання подружжям однією сім`єю сторонами придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , про що державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори Маньо О.Ф. 30.08.2006 року посвідчено договір купівлі-продажу, номер у реєстрі нотаріальних дій -1687. Як вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Воловецьким державним виробничим підприємством технічної інвентаризації» за №11739030 від 05.09.2006 року квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2006 року в цілому зареєстровано за відповідачем по справі [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №241690809 квартира за реєстраційним номером 13240730, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] включає в себе три житлові кімнати, загальна площа квартири становить - 65,56 кв.м., житлова площа - 41, 20 кв.м. та 05.09.2006 року квартира зареєстрована на право приватної власності за [PERSON] . Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін і можливим є визначення часток. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідачем в підтвердження своїх заперечень, надав заяву [PERSON] (матір відповідача), в якій остання стверджує, що надала кошти на купівлю квартири, та розписку відповідача про отримання таких. Однак, відповідачем не було заявлено клопотання про допит [PERSON] в якості свідка, а тому перевірити дійсність викладених пояснень в заяві суд не міг. Тому, посилання [PERSON] , що спірну квартиру було придбано за кошти його матері, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані під час шлюбу подружжя. На підставі вище наведеного, повно та всебічно проаналізувавши матеріли справи, зокрема, враховуючи, що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] , а також оформлення права власності на вказану квартиру проводилось під час перебування сторін по справі у шлюбі, то така відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 року у справі N372/504/17, у зв`язку з чим, суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог визнавши за позивачем [PERSON] право власності по 1/2 частини квартири [ADDRESS] . . Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України: позивачем сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. при зверненні до суду, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, проте під час звернення до суду позивача з позовною заявою нею недоплачено 2551 грн. судового збору, які підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved