Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення кола відповідачів та третіх осіб просить визнати за позивачем право власності на 28/120 частин житлового будинку з надвірними будівлями,розташованого за адресою: [ADDRESS] , в порядку набувальної давності. В обґрунтування\~зазначає,\~що відповідно\~до договору\~довічного утримання\~укладеному у\~лютому 1992\~року,\~ [PERSON] \~отримала 14/120\~частин житлового\~будинку [ADDRESS] ,\~у зв`язку\~з чим,\~разом з\~сім`єю вона\~поселилась у\~набутій частині\~домоволодіння та\~стала проживати\~з [PERSON] ,\~за якою\~доглядала,\~ однією\~сім`єю.\~У її\~користуванні знаходився\~житловий будинок\~літ.\~«Б-1»,\~який складається\~з -\~житлової кімнати\~2-2,\~площею 14,4\~кв.м,\~житлової кімнати\~2-3,\~площею 10.3\~кв.м.,\~кухні 2-1,\~плошею 6,2\~кв.м.\~сіни І\~площею 5,9\~кв.м,\~кладова ІІ\~площею 0,6\~кв.м.\~та сіни\~III\~площею 5,4\~кв.м.\~та усі\~надвірні будівлі.\~ [INFO] \~ [PERSON] \~померла,\~та позивач\~разом з\~родиною почала\~користуватись усім\~будинком літ.\~«Б-1»\~у домоволодінні\~ [ADDRESS] .\~У 2012\~році [PERSON] дізналась, що житлова кімната 2-3 у буд. літ. «Б-1» знаходилась у користуванні [PERSON] та [PERSON] . На зазначене майно ніхто з них ніколи не претендував, з 1992 року вони ніколи не з`являлись у будинку, ніколи не цікавились належним їм майном. Як зазначає представник позивача, [PERSON] добросовісно заволоділа зазначеним нерухомим майном, бо поселилася у ньому з дозволу [PERSON] та продовжую на протязі більше 20 років відкрито, безперервно володіти ним, здійснює всі права та обов`язки власника (капітально відновила весь будинок, всі належні їй приміщення переобладнала в одну квартиру, здійснює за ними господарчий догляд, сплачує комунальні платежі). Будинок є її єдиним місцем мешкання. На її ім`я були укладені всі договори щодо проведення газопостачання, електричного струму, тощо, також, зазначає, що у неї знаходиться будинкова книга для реєстрації громадян у домоволодінні, у якій зазначена її реєстрація та її родини. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.02.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання, до участі у справі залучено Харківську міську раду в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог. Ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 13.04.2020, 18.05.2020, 10.06.2020, 07.07.2020, 19.08.2020 року у цивільній справі продовжено строк підготовчого провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.06.2020 року за клопотанням позивача та її представника до участі у справі залучено Харківську міську раду в якості відповідача, виключивши останню з числа третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору. Також, за клопотання позивача та її представника провадження у цивільній справі в частині позовних вимог заявлених до відповідачів [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] - закрито. 12.08.2020 року відповідач Харківська міська рада подала відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] з 2012 року було відомо, що право власності по 14/120 частини за кожною домоволодіння по [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] , що в свою чергу виключає добросовісність володіння. Крім того, зазначив, що позивачем не надано доказів, щодо відсутності законних спадкоємців [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2020 року закрито підготовче провадження, справ призначено до судового розгляду по суті. Сторони в\~судове засідання не з`явились, про дату, час та\~місце судового\~засідання повідомлялись\~належним чином,\~заяви про\~відкладення судового засідання не надали. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також доводи та заперечення відповідача, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи в їх системному взаємозв`язку, приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено,\~що 18.02.1992\~року [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] 14/120 частин житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний Договір довічного утримання був посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №4-1431. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.03.1995 року, [PERSON] померла [INFO] , про що Харківськім міським відділом реєстрації актів громадянського стану було зроблено актовий запис № 4070. [PERSON] \~зареєстрована у\~домоволодіння [ADDRESS] з 22.03.2012 року, що підтверджується Довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 10.02.2020 року. Як вбачається з Акту складеного та підписаного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають в домоволодінні [ADDRESS] , останні підтвердили, що [PERSON] проживає за вказаною адресою протягом 20 років, з 1992 року. [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають більше 40 років, за їх частинами домоволодіння доглядає [PERSON] , яка також сплачує усі комунальні платежі, що також підтверджується копіями квитанціями по сплаті за комунальні послуги за 2019 рік. Як вбачається з відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №831 від 30.01.2012 року, наданого на запит адвоката Фруженкова К.Ю., а також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на домоволодіння розташоване по [ADDRESS] зареєстровано на ім`я: - \~ \~ \~ \~ [PERSON] - 14/120 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 10.02.1990 р. 8-ю ХДНК, р. №2-966; - \~ \~ \~ \~ [PERSON] - 14/120 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 10.02.1990 р. 8-ю ХДНК, р. №2-966; - \~ \~ \~ \~ [PERSON] - 14/120 частин на підставі договору довічного утримання, посвідченого 18.02.1992 р. 8-ю ХДНК, р. №4-1431; - \~ \~ \~ \~ [PERSON] - 21/120 частин на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31.10.2006 р. приватним \~ \~ \~ \~ нотаріусом ХМНО Шевченко В.Ю. р. №5787; - \~ \~ \~ \~ [PERSON] - 21/120 частин на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31.10.2006 р. приватним нотаріусом ХМНО Шевченко В.Ю. р. №5787; - \~ \~ \~ \~ [PERSON] - 36/120 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 25.10.2007 р. 8-ю ХДНК, р. №2-1611. Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.09.2019 року, [PERSON] (яка є власником 21/120 частин спірного домоволодіння) померла [INFO] , про що ХМВ ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області зроблено актовий запис № 13944. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 59856181 від 18.03.2020 року, [PERSON] померла [INFO] , після її смерті Сьомою Харківською міською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №659/08. Як вбачається\~зі Спадкової\~справи №659/08,\~заведеної після\~смерті [PERSON] , спадкоємцем майна [PERSON] , є [PERSON] , який 27.03.2009 року отримав свідоцтва про право на спадщину за законом. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 59856319 від 18.03.2020 року, [PERSON] померла [INFO] , про що ХМВ ДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) складено актовий запис №8837, після її смерті приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Колісник Ю.О. було заведено спадкову справу №4/2010. Як вбачається з матеріалів Спадкової справи №4/2010, заведеної після смерті [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за законом 26.09.2016 року за реєстровим № 328 було видано гр. [PERSON] після померлої [INFO] гр. [PERSON] . Крім того, спадкоємцем померлої [PERSON] є [PERSON] , який подавав заяву про прийняття спадщини, однак відомостей щодо отримання ним свідоцтва про права на спадщину матеріали спадкової справи не містять. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державні реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є\~фізичні особи та юридичні особи,\~держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Відповідно до статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Як вбачається з матеріалів спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] та [PERSON] , які були власниками по 14/100 частин кожна спірного житлового будинку [ADDRESS] , останні мають спадкоємців, які прийняли спадщину після їх смерті. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які б підтверджували існування достатніх підстав для визнання права власності на 28/120 частин житлового будинку з надвірними будівлями,розташованого за адресою: [ADDRESS] , та відповідали фактичним обставинам справи, враховуючи, що відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed