Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (літ. Н-2), що підтверджується договором дарування від 10.08.2012. У зазначеному будинку зареєстровані його батько [PERSON] та мати [PERSON] , однак фактично у будинку проживає тільки батько [PERSON] [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2010 року, оскільки виїхала на постійне проживання до Російської Федерації. У відшкодуванні витрат на утримання будинку вона участі не бере, за адресою реєстрації фактично не проживає, плату за нараховані комунальні послуги не здійснює. Жодного зв`язку із позивачем не підтримує, не телефонує. Факт відсутності відповідача за вказаною адресою підтверджується актом від 23.12.2019. На підставі викладеного позивач просить суд визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (літ. Н-2). Ухвалою судді від 22.01.2020 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.03.2020 на адресу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява від представника позивача - адвоката Дідович А.К. про виклик в судове засідання свідків. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дідович А.К. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності не надала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши думку представника позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] (літ. Н-2 ), належить на праві власності позивачу [PERSON] , на підставі договору дарування, № 1044 від 10.08.2012, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 32262127. Відповідно до довідки виданої квартальним комітетом Орджонікідзевського району м. Запоріжжя № 65 від 31.07.2012, вбачається, що [PERSON] , 1974 року народження, вибула на постійне місце мешкання до Російської Федерації у березні 2010 року. Відповідно акту від 23.12.2019 встановлено, що сусіди [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ) - громадянку [PERSON] , в будинку [ADDRESS] жодного разу не бачили та остання у вказаному будинку не мешкає з 2010 року по теперішній час. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , який підтвердив, що з 2010 року [PERSON] не проживає за вказаною у позові адресою з 2010 року по теперішній час. Також допитано свідка [PERSON] , який підтвердив, що [PERSON] за вказаною у позові адресою не проживає з 2010 року по теперішній час. Відповідач в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знялася. Даний факт суттєво порушує право власності позивача та створює перешкоди у користуванні власністю. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, ч.2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Оскільки, судом встановлено, що [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з 2010 року, тобто понад один рік, що перешкоджає позивачу у здійсненні прав щодо майна, тому суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову у спосіб визначений законом, а саме усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved