Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Представник позивача ззвернувся до суду з даним позовом, мотивуючи зсвої вимоги наступним. Приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» з вересня 1998 р. є власником гуртожитку, що розташований щза адресою: [ADDRESS] . Станом на день звернення до суду в кімнаті № 10/4 гуртожитку проживають: [PERSON] та її чоловік [PERSON] . За своїм призначеням гуртожиток являється тимчасовоим житлом яким забезпечуються особи до вирішення житлових питань. У 2007 р. [PERSON] набула у приватну власність будинок у с. Ставки, Фастівського району Київської області, а у 2014 р. квартиру в селі Петрівське в Київській області, КиєвСвятошинського району. 14.09.2017 р. в адресу відповідачів було направлено пропозицію про укладеня договору найму (оренди) койко-місць, проте такий договір не було підписано та відповідачі продовжують проживати у гуртожитку. За таких обставин та з огляду на положення ст.ст. 316,317,320, 321,391 ЦК Українипредставник позивача просить суд виселити відповідачів з кімнати № 10/4 гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. 09.11.2017 р. у даній справі відкрито провадження, српаву призначкеено до розгляду, копії позову направлено відповвдачам та запропоновано надати письмові заперечення (пояснення) проти позову та посилання на докази, якими вони обгрунтовуються. До участі у справі протокольною ухвалою залучено третю особу - Службу у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. 21.06.2018 р. у спрпаві було закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті. 31.01.2019 р. керівником апарату Шевченківського районного суду м. Києва видано розпорядження № 01-08-58 щодо повторного автоматизованого розподілу даної цивільної справи відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду у зв`язку із закінченням п`ятирічних повноважень судді Рибака М.А. 06.02.2019 р. суддею Шевченківського районного суду м. Києва винесено ухвалу про прийняття справи до провадження. За клопотанням представника позивача до участі у справі було залучено співвідповідача, а саме [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] . Також представником позивача було збільшено позовні вимоги, представник ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» просив суд виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з кімнати № 10 /4 гуртожитку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення вимог щодо її виселення з огляду на те, що зареєстрована у гуртожитку і має бажання користуватися кімнатою в подальшому поряд із донькою. Підтвердила ту обставину, що її чоловік і проживає і зареєстрований в с . Ставки, [ADDRESS] . Пояснила, що даний будинок належить їй на праві власності. донька [PERSON] та її онуки використовують кімнату для проживання, іншого житла вони не мають. [PERSON] заперечувала щодо задоволення позову в частині вимог, які стосуються як особисто її так і її дітей. Пояснила, що має намір і надалі мешкати в гуртожитку, оскільки іншого житла вона не має. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило. Неявка відповідача в судове засідання за умови належного повідомлення не є перешкодою для розгляду справи по суті. Представник третьої особи зазначила, що Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації не підтримує заявлені вимоги, зважаючи на те, що в кімнаті гуртожитку проживають неповнолітні. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм відповідну оцінку суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що Приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» є власником гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу № 558-С/ЖБ від 16.09.1998 р. Також не запереується учасниками процесу та обставитна, що станом на день розгляду справи у кімнаті № 10/4 гуртожитку зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] . Також встановлено, і дану обставину підтвердили у судовому засіданні учасники процесу, що станом на день розгляду справи, [PERSON] кімнатою гутрожитку тимчасово не користується, про що свідчить акт обстеження умов проживання дитини, складений представниками третьої особи. Також із зазначеного акту вбачається, що малолітні діти [PERSON] , а саме [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] також не користуються спірною кімнатою. Разом з тим, як свідчать надані докази та дана обставина підтверджена відповідачами в судовому засіданні [PERSON] проживає та зареєстрований у в [ADDRESS] , про що свідчить довідка Скригалівської сільської ради Фастівського району Київської області від 19.01.2017 р. № 329, та не користується спірною кімнатою. Також під час розгляду справи було з`ясовано, і визнано безпосередньо відповідачем, що [PERSON] проживає разом з чоловіком [PERSON] за адресою його реєстрації, не користується спірною кімнатою, проте залишається зареєстрованою у кімнаті гуртожитку. Як свідчать матеріали справи, а саме витяг з Державного реєстру речових прав, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Дана обставина також не заперечувалась сторонами під час розгляду справи. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, і це не спростовується позивачем, які б свідчили про те, що відповідачі вселились в спірне приміщеня самовільно, поза волею власника. Представник позивача зазначає, що відповідачі мають бути виселеними з кімнати гуртожитку, оскільки вирішили свої житлові питання, забезпечені житлом і не мають потреби у тимчасовому житлі. Відповідачі не укладають з власником житла договору найму, а тому права Товариства є порушеними. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Згідно з ч. 1 ст. 317 та ст. 391 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «Мак Кенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п.40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63). Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно п. 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986р. № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним. Підсумовуючи вищенаведене, з олгяду на обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що право користування відповідачем [PERSON] та її малолітніх дітей спірним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, при цьому виселення відповідача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі №521/10070/14-ц), а тому в задоволенні позовних вимог в частині виселеня зазначеного відповідача необхідно відмовити. Також не підлягає задоволенню і вимога Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» в частині виселеня з кімнати гуртожитку [PERSON] , з огляду на те, останній не проживає в помешканні, не користується ним та зареєстрований за іншою адресою. З іншого боку суд дійшов висновку про можливість задоволеня заявлених вимог в частині виселення [PERSON] з займаного приміщення, беручи до уваги ту обставину, що відповідач забезпечена житлом оскільки, як свідчать надані докази, має у приватній власності житловий будинок, яким вона фактично користується. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial