Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Представник позивача\~ звернувся до суду з позовом\~ до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 16.08.2007 р. уклали кредитний договір № HAA0G101930070 відповідно до якого позивач зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 50 003,76 доларів США на термін до 13.08.2032 р., а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користуванням кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк свої зобовязання виконав у повному обсязі. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 20.05.2015 р. [PERSON] має заборгованість у розмірі 65\~727,26 доларів США, яка складається з наступного: 49\~376,92 доларів США заборгованість за кредитом; 6\~770, 27 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 960 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 5\~479 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 11,76 доларів США штраф (фіксована частина); 3\~129,31 доларів США штраф (процентна складова). Зобовязання позичальника за кредитним договором забезпечено порукою, а саме: Договором поруки, укладеним з поручителем [PERSON] на виконання обов'язків за кредитним договором, а також Договором поруки, укладеним з поручителем [PERSON] на виконання обов'язків за кредитним договором. Відповідно до умов Договору поруки позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобовязань за кредитним договором. Вимога, що була предявлена до поручителів залишена без задоволення. У звязку з чим представник позивача звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів суми заборгованості. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з зустрічною позовною заявою до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі відділення ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа: [PERSON] про визнання договорів поруки припиненими. Позовну заяву обґрунтовують тим, що 16.08.2007 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір. На виконання умов укладеного кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки №1, а також цим же днем між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено аналогічний Договір поруки №2. Зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної вимоги. Позивачам за зустрічним позовом, після отримання позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» стало відомо, що 09.08.2012 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено додаткові дві угоди щодо змін кредитного договору, при цьому поручителів не було повідомлено про внесення будь-яких змін до кредитного договору ні усно, ні письмово, ці додаткові угоди поручителі не підписували і зі змістом не були ознайомлені, що відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України тягне визнання поруки припиненою. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та надав пояснення відповідно до обставин, викладених у прозові. Зустрічні позовні вимоги не визнав. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги банку не визнала, посилаючись на те, що за даними кредитними зобовязаннями вже існує рішення суду за яким звернуто стягнення на квартиру, що належить відповідачу, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 44\~025,93 доларів США, і яке на даний час як виконане в частині виселення [PERSON] з квартири. Зустрічні позовні вимоги підтримала. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги банку не визнала, зустрічні позовні вимоги підтримала, та пояснила, що вважає договір поруки припиненим, так як без згоди її довірителя, який виступав поручителем [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» за договором кредиту, було змінено основне зобовязання, що збільшило обсяг відповідальності боржника, а відповідно і поручителя, що відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки. Відповідач [PERSON], яка є позивачем за зустрічним позовом, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги банку не визнає, свої вимоги за зустрічним позовом підтримує повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, представлені сторонами, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 16.08.2007 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № HAA0G101930070, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 50 003,76 доларів США на строк до 13.08.2032 р., а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користуванням кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк свої зобовязання виконав у повному обсязі. [PERSON] порушила свої зобовязання за договором, в звязку з чим утворилася заборгованість. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.05.2011 року в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором у сумі 44025,93 доларів США звернуте стягнення на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки самим банком. Дане рішення суду 28.10.2015 р. виконане в частині виселення боржника [PERSON] з даної квартири. Зазначені обставини визнані сторонами, в звязку з чим, відповідно до положень ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. За наявності невиконаного рішення суду в частині продажу предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості і його часткового виконання в частині виселення боржника, банк знову звернувся до суду із вимогами про стягнення заборгованості за даним кредитним договором, при цьому, збільшивши суму заборгованості до 65\~727,26 доларів США. Суд вважає, що предявлення позовних вимог до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості при наявності невиконаного рішення суду про стягнення заборгованості за одним і тим же кредитним договором, свідчить про недотримання положень ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. При цьому, банком не доведено, що внаслідок звернення стягнення за рішенням суду, яке набрало чинності і підлягає виконанню, не погаситься уся сума заборгованості за існуючими зобовязаннями боржника перед кредитором. При цьому, представник банку, визнавши в судовому засіданні, що є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, не надав суду розрахунків з урахуванням тієї суми боргу, на погашення якої вже було здійснено стягнення за рішенням суду. Також, представником банку не надано суду належних доказів, які б підтверджували заборгованість боржника перед баком, а саме, первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), що дозволило б здійснити суду відповідні розрахунки. А тому відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем зазначений у позові є безспірним. Наданий банком розрахунок заборгованості, підписаний представником банку, суд не вважає в даному випадку, належним доказом, який би достовірно підтвердив суму заборгованості, яку банк просить стягнути з відповідачів. Такими чином, вимоги банку про стягнення заборгованості з відповідачів є необґрунтованими та таким, що задоволенню не підлягають. Зустрічні позовні вимоги суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні зобовязання позичальника за кредитним договором забезпечено порукою, а саме: Договором поруки №1 від 16.08.2007 р., укладеним з поручителем [PERSON], на виконання обов'язків за кредитним договором, а також Договором поруки № 2 від 16.08.2007 р., укладеним з поручителем [PERSON] на виконання обов'язків за кредитним договором. Частиною 1 ст. 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Матеріалами справи встановлено, що позивач та боржник неодноразово змінювали суть та умови основного зобовязання за договором кредиту додатковими угодами від 09.08.2012 р., внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителів. Натомість, матеріали справи не містять доказів отримання на такі зміни згоди поручителів. Відповідно до положень ч.1 ст. 559 ЦК України зміна зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, тягне припинення поруки. Згідно п. 2 [PERSON] Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо застосування окремих норм цивільного законодавства» N 41/0/4-12 від 16.01.2012, виходячи з положень ч.1ст.553,ч.1ст.554 ЦК України, поручитель хоча і пов'язаний із боржником зобов'язальними правовідносинами, проте він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором; має право висувати заперечення проти вимог кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч.2 ст. 555 ЦК України). На підставі викладеного,

Outcome: approved