Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до територіальної громади в особі виконавчого комітету Абазівської сільської ради Полтавського району, третя особа приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, посилаючись на те, що 17 листопада 2017 року померла мати позивача, [PERSON], про що того ж дня Виконавчим комітетом Хомутецької сільської ради Миргородського району Полтавської області (за місцем смерті) було складено відповідний актовий запис № 51 та видано свідоцтво про смерть серії І-КЕ № 360640. Маючи намір оформити спадщину після матері позивач, [PERSON], звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. Абазівка Полтавського району Полтавської області по вул. Короленка, 9, який належав померлій на праві власності. Однак, після розгляду нотаріусом поданих документів на майно позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане майно з причини відсутності правовстановлюючого документу на спадковий будинок. 18 травня 2018 року нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно п. 4.14., п. 4.15., п. 4.20. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 р. видача свідоцтв про право на спадщину на майно проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та встановлення кола спадкоємців. Саме оригінал правовстановлюючого документу необхідно надати нотаріусу, а не копію. У позивача зберігся лише примірник копії договору купівлі-продажу від 12.10.1990 р. на підставі якого [PERSON] володіла житловим будинком в с. Абазівка по вул. Короленка, 9 Полтавського району Полтавської області. В 2014 році [PERSON] зверталася до Полтавського районного суду із заявою про встановлення факту належності їй даного договору купівлі-продажу, оскільки у названому договорі було допущено помилку в по-батькові власниці: замість правильного - Федосіївна було зазначено Феодосіївна. Судом 22.01.2014 р. було прийнято рішення яким встановлено факт належності [PERSON] договору купівлі-продажу будинку в с. Абазівка по вул. Короленка, 9 Полтавського району Полтавської області від 12.10.1990 р. Дане рішення суду також слугує доказом, що померла [PERSON] дійсно була власником спадкового будинку згідно належно укладеного договору купівлі-продажу від 12.10.1990 р., який на той час надавався суду до розгляду. Згідно п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Про належність спадкового майна спадкодавиці доводить також довідка № 651/02-25 Абазівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 30.05.2018 р. Згідно її змісту за даними запису в погосподарській книзі № 12, особовий рахунок № 0437-3 за померлою [PERSON] значиться житловий будинок в с. Абазівка по вул. Короленка 9 Полтавського району Полтавської області. Згідно технічного паспорту, що виготовлений станом на 16.05.2018 р. до складу спадкового майна входить Житловий будинок «А-1,а,а1» загальною площею 57,0 м. кв.; літня кухня «Б»; гараж «В»; вбиральня «Г»; ворота з хвірткою №1; огорожа №2; огорожа №3; свердловина №4; вигрібна яма № 5. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися майном. Згідно умов п. 29 Наказу Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих від 19.01.1976 р., яка діяла на момент укладення договору, службові особи виконавчих комітетів посвідчують угоди, для яких законодавством встановлено обовязкову нотаріальну форму. Відповідно до діючого законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування) жилого будинку (частини будинку), квартири. Отже, договір купівлі-продажу від 12.10.1990 р. на час укладення в повній мірі відповідав діючому законодавству. Крім того договір належним чином зареєстрований в БТІ про що свідчить реєстровий напис на зворотній частині договору. Отже, право власності на вищевказане нерухоме майно за померлою було належним чином оформлене і зареєстроване. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Інших спадкоємців крім позивача не має. Це було встановлено приватним нотаріусом після вивчення поданих матеріалів та зазначено в Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.05.2018 р. про те, що документи про прийняття спадщини були подані [PERSON], а не ким не будь іншим. Перешкодою для прийняття спадщини є відсутність належним чином зареєстрованого правовстановлюючого документу на будинок. Неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися майном, яке фактично належить йому як єдиному спадкоємцю, зокрема дарувати, продавати чи передавати у спадок. В такому разі втрачається зміст права власності, передбачений ст. 317 ЦК України, а саме право, розпоряджатися своїм майном. Як свідчить п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р., у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Дана постанова приватного нотаріуса не оскаржувалася позивачем (спадкоємцем) оскільки нотаріус при винесенні постанови, чітко витримав норми діючого законодавства, зокрема, п. 4.14., п. \~ \~ \~ \~4.15., п. 4.20. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 р., які вище описані, а отже, перспективи для спадкоємця в розгляді та задоволенні такої скарги в суді не має. В судове засідання позивач та його представник не зявились, від представника на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримав та прохав задовольнити. Від представника відповідача - територіальної громади\~в особі\~виконавчого комітету\~Абазівської сільської\~ради Полтавського\~районуна адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, не заперечили проти задоволення позову. Від представника третьої особи - приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, не заперечила проти задоволення позову. Суд,\~ дослідивши\~ докази, якими\~ обґрунтовується\~ позов, вважає,\~ що\~ позов\~ підлягає\~ до задоволення. Судом встановлено, що 17 листопада 2017 року померла мати позивача, [PERSON], про що того ж дня Виконавчим комітетом Хомутецької сільської ради Миргородського району Полтавської області (за місцем смерті) було складено відповідний актовий запис № 51 та видано свідоцтво про смерть серії І-КЕ № 360640. Маючи намір оформити спадщину після матері позивач, [PERSON], звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. Абазівка Полтавського району Полтавської області по вул. Короленка, 9, який належав померлій на праві власності. Однак, після розгляду нотаріусом поданих документів на майно позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане майно з причини відсутності правовстановлюючого документу на спадковий будинок. 18 травня 2018 року нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно п. 4.14., п. 4.15., п. 4.20. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 р. видача свідоцтв про право на спадщину на майно проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та встановлення кола спадкоємців. Саме оригінал правовстановлюючого документу необхідно надати нотаріусу, а не копію. У позивача зберігся лише примірник копії договору купівлі-продажу від 12.10.1990 р. на підставі якого [PERSON] володіла житловим будинком в с. Абазівка по вул. Короленка, 9 Полтавського району Полтавської області. В 2014 році [PERSON] зверталася до Полтавського районного суду із заявою про встановлення факту належності їй даного договору купівлі-продажу, оскільки у названому договорі було допущено помилку в по-батькові власниці: замість правильного - Федосіївна було зазначено Феодосіївна. Судом 22.01.2014 р. було прийнято рішення яким встановлено факт належності [PERSON] договору купівлі-продажу будинку в с. Абазівка по вул. Короленка, 9 Полтавського району Полтавської області від 12.10.1990 р. Дане рішення суду також слугує доказом, що померла [PERSON] дійсно була власником спадкового будинку згідно належно укладеного договору купівлі-продажу від 12.10.1990 р., який на той час надавався суду до розгляду. Згідно п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Про належність спадкового майна спадкодавиці доводить також довідка № 651/02-25 Абазівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 30.05.2018 р. Згідно її змісту за даними запису в погосподарській книзі № 12, особовий рахунок № 0437-3 за померлою [PERSON] значиться житловий будинок в с. Абазівка по вул. Короленка 9 Полтавського району Полтавської області. Згідно технічного паспорту, що виготовлений станом на 16.05.2018 р. до складу спадкового майна входить Житловий будинок «А-1,а,а1» загальною площею 57,0 м. кв.; літня кухня «Б»; гараж «В»; вбиральня «Г»; ворота з хвірткою №1; огорожа №2; огорожа №3; свердловина №4; вигрібна яма № 5. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися майном. Згідно умов п. 29 Наказу Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих від 19.01.1976 р., яка діяла на момент укладення договору, службові особи виконавчих комітетів посвідчують угоди, для яких законодавством встановлено обовязкову нотаріальну форму. Відповідно до діючого законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування) жилого будинку (частини будинку), квартири. Отже, договір купівлі-продажу від 12.10.1990 р. на час укладення в повній мірі відповідав діючому законодавству. Крім того договір належним чином зареєстрований в БТІ про що свідчить реєстровий напис на зворотній частині договору. Отже, право власності на вищевказане нерухоме майно за померлою було належним чином оформлене і зареєстроване. Інших спадкоємців крім позивача не має. Це також було встановлено приватним нотаріусом після вивчення поданих матеріалів та зазначено в Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.05.2018 р. про те, що документи про прийняття спадщини були подані [PERSON], а не ким не будь іншим. Перешкодою для прийняття спадщини є відсутність належним чином зареєстрованого правовстановлюючого документу на будинок. Неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися майном, яке фактично належить йому як єдиному спадкоємцю, зокрема дарувати, продавати чи передавати у спадок. Як свідчить п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р., у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті. Відповідно до 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.\~ Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно , зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до п.4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання право встановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони\~ цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом\~ матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. На підставі викладеного суд вважає позов таким , що підлягає до задоволення.

Outcome: approved