Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона являється власником будинку № 10а, розташованого за адресою: Херсонська область, Білозерський район, село Дарївка, вул. Садова. В даному будинку, крім позивача, зареєстровано також місце проживання відповідачів, які не проживають за вказаною адресою без поважних причин більше 3 років, а існування їх реєстрації порушує права позивача як власника житла, оскільки вона вимушена сплачувати комунальні послуги за мешканців, які фактично не проживають в будинку. Посилаючись на ст.ст. 391,405 ЦК України, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач 1 [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, та в своїх поясненнях зазначила наступне. Вона є дочкою чоловіка позивача, не має іншого зареєстрованого місця проживання, окрім за адресою:Херсонська область, Білозерський район, село Дарївка, вул. Садова, буд. 10. Вважає, що вимога позивача є такою, що порушує її права як користувача житловим приміщенням. При цьому відповідач 1, повідомила, що з 2009 року вона постійно проживає у м. Херсоні зі своїм чоловіком. Відповідач 2 [PERSON]в призначений час в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення суду на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення у справі відносно Відповідача 2 на підставі наявних доказів. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, від 20.11.1986 року, [PERSON] є власником будинку № 10-а, який розташований за адресою: Херсонська область, Білозерський район, село Дарївка, вул. Садова. Відповідно до довідки Дарївської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 02-21/493 від 05.09.2017 року, відповідачі зареєстровані за адресою: [INFO], проте фактично за вказаною адресою не проживають більше трьох років. Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.2,3 ст. 64 Житлового кодексу УРСР членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту ст. 405 ЦК України вбачається, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні надано достатньо доказів того, що відповідачі більше як один рік відсутні за місцем своєї реєстрації, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за відповідачами житлового приміщення, передбачених ст.71 ЖК України, не встановлено, реєстрація відповідачів у будинку позивача створює останній перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житлом. Вимога щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права особи користування житловим приміщенням, а тому дане рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстрації. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивачем понесені витрати за сплачений судовий збір в сумі 640 грн., вони підлягають стягненню з відповідачів солідарно.

Outcome: partial