Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Прокурор м. Кіровограда звернувся до суду з позовом до Кіровоградської міської ради, [PERSON] та після надання уточнень в частині розміру земельної ділянки (а.с. 1-7, 51), остаточно просив: - визнати недійсним пункт 62 рішення Кіровоградської міської ради №112 від 26.09.2006 року «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб з питань регулювання земельних відносин»; - визнати недійсним договір оренди землі від 12.06.2009 року №138-а, укладений між Кіровоградською міською радою та [PERSON], зареєстрований 27.07.2009 року за №040938700040; - зобов'язати [PERSON] ([INFO], мешкає за адресою: [ADDRESS] ідентифікаційний код [NUMBER]) звільнити земельну ділянку площею 1765,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] в місті Кіровограді, грошова оцінка якої складає 512815,56 грн., шляхом припинення на ній господарської діяльності та приведення її у стан, в якому вона була одержана у користування. В обґрунтування позову зазначено, що прокуратурою м. Кіровограда проведено перевірку в порядку нагляду за додержанням і застуванням законів в діяльності Кіровоградської міської ради, якою встановлено, що п. 62 рішення Кіровоградської міської ради від 26.09.2006 року №112 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб з питань регулювання земельних відносин» передано [PERSON] в оренду на 49 років земельну ділянку площею 1765,9 кв.м. земель, які використовуються в комерційних цілях, в межах, конфігурацією та цільовим призначенням, наданих попередньому землекористувачу, по [ADDRESS] під розміщення торговельного комплексу з літнім майданчиком. На підставі вказаного рішення 12.06.2009 року між Кіровоградською міською радою та [PERSON] укладено договір оренди землі за № 138-а, за умовами якого орендарю передано в користування земельну ділянку площею 1765,9 кв.м. під розширення торговельного комплексу з літнім майданчиком, яка знаходиться по [ADDRESS] в м. Кіровограді. Цільове призначення земельної ділянки згідно п. 5 договору - землі житлової та громадської забудови, договір пройшов державну реєстрацію 27.07.2009 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 040938700040. Таким чином, в користування [PERSON] передано земельну ділянку за рахунок земель житлової та громадської забудови. Згідно акту обстеження земельної ділянки, складеного 21.03.2014 року Державною інспекцією сільського господарства в Кіровоградській області на спірній земельній ділянці проводиться будівництво автомобільної стоянки. При цьому, перевіркою встановлено, що частина земельної ділянки, що передана в оренду [PERSON] на підставі п. 62 рішення Кіровоградської міської ради від 26.09.2006 року № 112, а саме: 0,0886 га знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Інгул. Рішенням Кіровоградської міської ради від 21.08.2001 року № 1133 затверджено робочий проект «Прибережні захисні смуги річки Інгул в місті Кіровограді», згідно якого загальна площа земель прибережних захисних смуг складає 525,58 га. Зазначена частина спірної земельної ділянки відноситься до земель водного фонду, а її передача в оренду за рахунок земель житлової та громадської забудови для розширення торговельного комплексу з літнім майданчиком, а так само будівництво на ній автостоянки, суперечить вимогам чинного законодавства. Таким чином, передача в оренду спірної земельної ділянки із цільовим призначенням «для розміщення торговельного комплексу з літнім майданчиком» та будівництво на ній автомобільної стоянки, в тому числі за рахунок земель водного фонду та прибережної захисної смуги р. Інгул суперечить вимогам ст.ст. 19, 20, 58-61 Земельного кодексу України, ст.ст. 85, 88, 89 Водного кодексу України, свідчить про незаконність п. 62 рішення Кіровоградської міської ради від 26.09.2006 № 112 та унеможливлює використання вказаної земельної ділянки за цільовим призначенням в якості прибережної захисної смуги. Оскільки, спірний договір оренди землі від 12.06.2009 укладено на підставі рішення, яке прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України та порушенням інтересів держави, та підлягає скасуванню, то і сам договір оренди землі підлягає визнанню недійсним з підстав невідповідності його вимогам актів цивільного законодавства. Щодо права звернення до суду зазначено, що відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» є підстави для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред'явлення даного позову. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України. Разом з тим, ст.ст. 6, 9, 10 зазначеного Закону, якими передбачено повноваження згаданого органу, визначено способи здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а також встановлено повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використання та охороною земель, не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, а також визнання недійсними правочинів щодо передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства в Кіровоградській області, затвердженого наказом Державної інспекції сільського господарства України від 28.02.2012 № 99, яка є територіальним органом Держаної інспекції сільського господарства України. Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду, прокурор наділений правом пред'явити позов в інтересах держави як позивач. Представник прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Стосовно пояснень відповідача щодо неможливості участі представника прокуратури за відсутності відповідної довіреності, як то зазначено в Постанові Пленуму ВСУ №2 від 12.06.2009року Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, зазначила, що приймає участь у розгляді справи на підставі повноважень наданих Конституцією України та ЗУ «Про прокуратуру». Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на зміст наданих ним письмових заперечень. Додатково просив врахувати суд, що пунктом 1 рішення Кіровоградської міської ради від 06.11.2008року №1569 «Про внесення змін до рішення міської ради від 21.08.2001року №1133» визнано таким, що втратило чинність рішення Кіровоградської міської ради від 21.08.2001року №1133, яким було затверджено робочий проект «Прибережні захисні смуги річки Інгул в місті Кіровограді», та представник прокуратури не має довіреності, хоча про необхідність її наявності зазначено в Постанові Пленуму ВСУ №2 від 12.06.2009року Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції. Представник Кіровоградської міської ради м. Кіровограда в судове засідання не з»явився, повідомлявся судом про час та місце розгляду справи належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Судом встановлено, що пунктом 62 рішенням Кіровоградської міської ради від 26.09.2006 року №112 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб з питань регулювання земельних відносин» передано [PERSON] в оренду на 49 років земельну ділянку площею 1765,9 кв.м. земель, які використовуються в комерційних цілях, в межах, конфігурацією та цільовим призначенням, наданих попередньому землекористувачу, по [ADDRESS] під розміщення торговельного комплексу з літнім майданчиком /а.с. 8/. 12.06.2009 року між Кіровоградською міською радою та [PERSON] укладено договір оренди землі за № 138-а, за умовами якого орендодавець на підставі рішення Кіровоградської міської ради від 26.09.2006 року №112 «Про розгляд звернень юридичних та фізичних осіб з питань регулювання земельних відносин» надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку під розширення торговельного комплексу з літнім майданчиком, яка знаходиться по [ADDRESS] в місті Кіровограді. Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку /а.с. 10-14/. Згідно п. 2, 3 договору оренди, в оренду надається земельна ділянка загальною площею 1765,90 кв.м. земель, які використовуються в комерційних цілях. На земельній ділянці не розміщені об»єкти нерухомого майна та об»єкти інфраструктури. Договір укладено на 49 років. Цільове призначення земельної ділянки згідно п. 5 договору, землі житлової та громадської забудови. Договір пройшов державну реєстрацію 27.07.2009 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 040938700040. Таким чином, в користування [PERSON] передано земельну ділянку за рахунок земель житлової та громадської забудови. Постановою прокуратури м. Кіровограда про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 19 лютого 2014 року було постановлено провести перевірку в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності Кіровоградської міської ради щодо виконання наданих законом повноважень та дотримання вимог Земельного кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування», «Про плату за землю» та іншого земельного законодавства /а.с. 37-38/. Перевіркою встановлено, що частина земельної ділянки, що передана в оренду [PERSON] на підставі п. 62 рішення Кіровоградської міської ради від 26.09.2006 року № 112, а саме: 0,0886 га знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Інгул. Згідно акту обстеження земельної ділянки №75 від 21.03.2014 року Державною інспекцією сільського господарства в Кіровоградській області, на спірній земельній ділянці проводиться будівництво автомобільної стоянки, при цьому встановлено, що порушень вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки не вбачається /а.с. 22/. За повідомленням ДП «Кіровоградський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» №01/18-265 від 20.03.2014 року, є факт часткового накладання земельної ділянки по [ADDRESS] з кадастровим номером 3510100000:29:265:0016 на землі прибережної захисної смуги р. Інгул, запроектовані Робочим проектом «Прибережні захисні смуги р. Інгул в м. Кіровограді». Площа накладання складає 0,0886 га /а.с. 20/. Рішенням Кіровоградської міської ради від 21.08.2001 року № 1133 затверджено робочий проект «Прибережні захисні смуги річки Інгул в місті Кіровограді», згідно якого загальна площа земель прибережних захисних смуг складає 525,58 га, довжина берегової лінії водних об»єктів - 40,2 кв.м. /а.с. 9/. Із відповіді виконкому Кіровоградської міськради від 25.11.2014р. на адвокатський запит вбачається, що пунктом 1 рішення Кіровоградської міської ради від 06.11.2008року №1569 «Про внесення змін до рішення міської ради від 21.08.2001року №1133» визнано таким, що втратило чинність рішення Кіровоградської міської ради від 21.08.2001року №1133, яким було затверджено робочий проект «Прибережні захисні смуги річки Інгул в місті Кіровограді». Згідно до ч. 2 ст. 19 Конституцій України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. У відповідності до ч. 2 ст. 144 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України підлягають оскарженню в судовому порядку. Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам є наслідком порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Статтею 155 ЗК України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно зі статтею 58 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Статтею 59 ВК України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Частиною 2 ст. 60 Земельного Кодексу України передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер -100 метрів. Частинами 5-6 статті 87 ВК України передбачено, що зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Згідно зі статті 88 ВК України, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Згідно пункту 2 статті 58 ВК України, для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88 - 91 Водного кодексу України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Відповідно до наведених вимог законодавства водоохоронна зона із прибережною захисною смугою, як об'єкт права, існує з моменту її визначення як такого в порядку, передбаченому законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи принцип допустимості засобів доказування, допустимим засобом доказування наявності водоохоронної зони та/або прибережної захисної смуги, в якості складової водоохоронної зони, має бути проект встановлення водоохоронної зони (прибережної захисної смуги), або кадастровий план земельної ділянки, на якій відображено таку зону (смугу), або містобудівна документація, яка передбачає зазначене вище. Віднесення земель до відповідної категорії, здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень (ч. 1 ст.20 ЗК України). Відповідно до частини 7 статті 87 Водного кодексу України саме виконавчі комітети місцевих рад зобов'язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях. Частиною 4 статті 59 ЗК України визначено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Таким чином, доводи позивача, що передача в оренду земельної ділянки, яка розташована в зоні прибережної захисної смуги суперечило діючому на час підписання договору оренди законодавству спростовано вищенаведеними нормами права. Відтак, підстав до визнання правочину недійсним в розумінні статей 203, 215 ЦК України на чому наполягав позивач, судом не вбачається. При цьому судом встановлено, що з переданої в оренду земельної ділянки площею 1765,9 кв.м., лише 886,06 кв.м. може відноситись до землі прибережної захисної смуги (а.с.20,21). Тобто, забудова решти земельної не суперечить умовам договору та чинному законодавству. Дійсно, пунктом г), частини 2 статті 61 ЗК України передбачена заборона будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Наявність збудованого навісу для стоянки автотранспорту на земельній ділянці площею 1765,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] в місті Кіровограді не заперечується відповідачем та підтверджено наявними матеріалами у справі. Позивачем підтверджено, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на Державну інспекцію сільського господарства України, проте за відсутності відповідних повноважень цей орган виконавчої влади не має повноважень звернень до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, а також визнання недійсними правочинів щодо передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності. Як зазначалось вище, актом обстеження земельної ділянки від 21.032014року складеного державним інспектором сільського господарства Кіровоградської області, встановлено, що при обстеженні земельної ділянки площею 1765,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] в місті Кіровограді, на час обстеження капітальні будівлі відсутні, розпочато будівництво критої автостоянки. Межі земельної ділянки визначені парканом та відповідають план-схемі договору оренди землі. Порушень вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки не вбачається. Таким чином, органом виконавчої влади на який покладено державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності будь яких порушень на виконання припису прокуратури про обстеження земельної ділянки, що є предметом спору, не встановив. За відсутності робочого проекту «Прибережні захисні смуги річки Інгул в місті Кіровограді», при визначенні прибережної захисної смуги слід керуватись ст. 60 Земельного Кодексу України та ст. 88 ВК України, які кореспондуються між собою. Проте, ДП «Кіровоградський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» при проведенні досліджень розміщення земельної ділянки по [ADDRESS] в місті Кіровограді, висновок якого прокурором було покладено, як основоположний доказ на обґрунтування задоволення позову, керувався робочим проектом «Прибережні захисні смуги річки Інгул в місті Кіровограді». З наданих суду доказів встановити наявність порушення будівництва навісу для автотранспорта не можливо. Відтак, належних та допустимих доказів на обґрунтування позову суду надано не було. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. З аналізу даної норми та обґрунтування позову, суд робить висновок, що прокурор встановивши відсутність повноважень Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області на звернення до суду, звернувся самостійно з даним позовом, при цьому не перевірив наявність порушень інтересів держави встановлених цим органом. Серед доказів таких порушень є акт обстеження земельної ділянки. Проте, наявним в матеріалах справи актом, порушень земельного законодавства не встановлено, хоча ця перевірка проводилась саме за розпорядженням прокурора. За вищенаведеного, проаналізувавши інші доводи та докази надані позивачем, законодавчо - визначених підстав до задоволення позову судом не встановлено. При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що відсутність довіреності у представника прокуратури позбавляє права участі у розгляді справи. За вищенаведеного,

Outcome: dismissed