Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Представник публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Слов'янського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору від 03.02.2006 року, позивач надав кредит відповідачу у розмірі 3000 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.10.2013 року має заборгованість 31627,58 грн., яка складається з наступного: - 7791,57 грн. заборгованість по кредиту; - 21853,74 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 1482,27 грн. штраф (процентна складова). Уточнюючи свої позивні вимоги позивач зазначив, що [PERSON] видано кредитну карту зі строком дії до 02/13 з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 3000,00 грн. відповідач особистим підписом в заяві підтвердив свою згоду про те, що він попередньо був ознайомлений та погодився з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які йому було надано у письмовій формі, отримав повну інформацію про умови кредитування споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між банком та відповідачем кредитний договір. Отже , при укладанні договору сторони керувалися положеннями ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно умов договору від 13.02.2006 року позичальник зобовязався здійснювати повернення кредиту частинами, щомісячними платежами в розмірі та в строки, визначені тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Отже, основними вимогами банку є повернення наданих кредитних коштів та отриманих відсотків за х користування. Розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитним договором на суму залишку заборгованості за кредитом., Отже датою 02/13 (останній день строку дії карти) визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та в строки, встановлені тарифами при відсутності порушень, а не кінцевий термін спливу виконання зобовязань за кредитним договором від 13.02.2006 року, та припинення зобовязань в цілому. 13.02.2006 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 3000,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості. Збільшення кредитного ліміту відбулося 24.10.2006 року до 6000,00 грн., 28.07.2007 року до 10000,00 грн., 24.12.2008 року до 11100,00 грн. останній платіж відповідач здійснив 30.07.2009 року з того часу відповідач щомісячні зобовязання з погашення кредиту не виконував. ПАТ КБ Приватбанк 27.11.2013 року звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом. За умовами договору погашення кредиту і процентів повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, наступного за місяцем в рахунок якого вносяться кошти, а тому початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. У випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитом, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Тому просить суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором , яка за період з 28.11.2011 року по 28.11.2014 року складається з нарахованих відсотків на прострочену заборгованість по кредиту у сумі 16006,92 грн., а також судові витрати по справі у сумі 243,60 грн. Представник позивача, [PERSON] діючий на підставі довіреності в судовому засіданні, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак до суду надав заяву та заперечення на позовну заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, справу слухати у його відсутності. Представник відповідача, адвокат [PERSON]., діючий на договору про надання юридичних послуг, позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідно до укладеного кредитного договору від 03.02.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк», кінцевим терміном повернення кредиту є визначена дата. Вказаний кредитний договір є споживчим кредитом, бо кошти надавались для придбання послуг та товарів. З наданого позивачем розрахунку заборгованості остання виплата за вказаним договором була здійснена у 2007 році, тобто право вимоги у позивача виникло саме з вказаної дати. Натомість позивач звернувся до суду з позовом лише у 2013 році, більше ніж через пять років, з часу виникнення права вимоги. Позива не просив поновити строк звернення до суду та не надав суду обґрунтованих доказів щодо наявності поважних причин для пропуску строку звернення до суду з виогою про стягнення заборгованості по кредитному договору. Враховуючи правову позицію Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ що стосується споживчих кредитів, просив застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки така заява є від відповідача в запереченнях проти позову та надана окремо відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що дана позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, тому суд не приймає до уваги посилання представника позивача на ті обставини, що кредитна картка надавалася відповідачу строком до лютого 2013 року, оскільки ці посилання, в судовому засіданні, не знайшли свого документального підтвердження, так як крім посилань, представником позивача не надано жодного належного документального доказу, крім того матеріали справи містять заявку на отримання кредиту, яка є невідємною частиною кредитного договору, де зазначено, що картка надана [PERSON] 13.02.2006 року строком на 36 місяців, тобто діє до 31.01.2009 року (зворот а.с. 8). В суді з достовірністю встановлено, що відповідно до кредитного договору від 13.02.2006 року, КБ «ПриватБанк» надав кредит [PERSON] у розмірі 3000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом , строк дії картки 36 місяців (а.с. 8, 9-12). Згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору, наданим позивачем остання проплата за вказаним договором надійшла від відповідача 30.07.2009 року у розмірі 505,90 грн. (а.с. 4-7). Чинним ЦК (ст. 258) України передбачено встановлення більш тривалої позовної давності, ніж передбачено ст. 257 ЦК України у три роки, за домовленістю сторін. Відповідно до укладеного договору від 13.02.2006 року між позивачем та відповідачем та Умов до нього строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) не встановлювався.(а.с. 9-12). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Таким чином, оскільки строк дії кредитної картки, згідно до вимог заяви від 13.02.2006 року, складає 36 місяців, тобто діє до 31.01.2009 року, тому у позивача виникло право вимоги 01.02.2009 року, однак останній платіж відповідачем здійснено 30.07.2009 року, тому з цієї дати позивач мав право звернутися до суду, однак до суду позивач звернувся 12.12.2013 року, про що свідчить вхідний штамп на позовній заяві, тобто через чотири роки та чотири місяці з кінцевого терміну повернення кредиту. В пункті 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що «…враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до п. 23 ст. 1 Закону України Про захист прав споживачів (далі Закон), споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до п. 19 ст. 1 Закону, продукція будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону, споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Оскільки [PERSON] уклав договір від 13.02.2006 року з ПАТ КБ «Приват Банк» для отримання коштів на придбання товару та послуг, то вказаний договір є споживчим кредитом. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року зазначено, щодо застосування строків позовної давності, що «у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, трок давності якого минув», крім того стосовно застосування положення ч. 4 ст. 267 ЦК України надано розяснення «у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності». Відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, крім того звернувся з заявою про застосування строку позовної давності . Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за споживчим кредитом після спливу позовної давності, відповідач просив застосувати позовну давність, у передбачений законом спосіб, то в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed