Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Представник позивачів Васянович В.В. звернувся в Канівський міськрайонний суд в інтересах [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла. Позов мотивує тим, що з позивачі є власниками (співвласниками) житлового будинку за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.2018. Разом з ними у вказаному будинку проживає відповідач без жодних правових підстав. [PERSON] у житловому будинку не зареєстрований, участі в його утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг участі не бере, відмовляється звільнити житло, систематично порушує правила співжиття. Проживання в одному будинку з відповідачем стало нестерпним, останній влаштовує сварки та бійки, принижує їх, застосовує фізичне насильство, у зв`язку із чим позивачі неодноразово звертався до правоохоронних органів. Просить суд усунути перешкоди позивачам у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла з будинку [ADDRESS] громадянина [PERSON] , [INFO] . Стягнути з відповідача на користь позивачів понесені ними судові витрати. У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії: Ухвалою суду від 03.02.2020 провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 18.03.2020. Зазначена цивільна справа знаходилась в провадженні судді Русакова Г.С. Згідно протоколу про повторний авторозподіл, справу передано для подальшого розгляду судді Льон О.М., після чого ухвалою судді від 05.05.2020 справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 10.06.2020. Ухвалою суду від 10.06.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд на 26.06.2020, який в подальшому було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача у судове засідання на 27.07.2020. Позивачі та їх представник - адвокат Васянович В.В., який діє на підставі ордерів серії ЧК №122380, №122379 від 09.01.2020 (а.с.34,35) у судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримують повністю та просили задовольнити їх у повному обсязі (а.с.62). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.71). Судова повістка про виклик до суду у судове засідання призначене на 27.07.2020 повернулася на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.73,75). Повідомлення про причину неявки в судове засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надано, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/2 частині житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 16.10.2018, зареєстрованого в реєстрі за №1408 та технічним паспортом на будинок садибного типу та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2018 (а.с.12-22, 28,29). З довідки виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Канівського р-ну Черкаської області №27 від 08.01.2020 (а.с.33) вбачається, що в домоволодінні, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованих осіб немає. З довідки виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Канівського р-ну Черкаської області №52 від 27.01.2020 (а.с.43) вбачається, що громадянин [PERSON] , [INFO] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Приватної власності на території Бобрицької сільської ради не має. Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Так, за змістом положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири (їх частини) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Вказане узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 405 ЦК України, у відповідності з якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї, проте визначає юридичну сукупність умов, за наявності якої осіб, не пов`язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до членів сім`ї. Водночас, за змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз положень гл. 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як роз`яснено пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи, що відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом, їхнє право на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017 в справі № 734/387/15-ц. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем [PERSON] не надано суду доказів того, що він є членом сім`ї позивачів, а тому враховуючи викладене, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позивачами та їх представником доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог, а тому позов підлягає до задоволення. Щодо покладення на відповідача судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Представником позивачів у позові заявлено вимогу про стягнення з відповідача судових витрат та зазначено, що орієнтовний розмір судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та витрат на професійну правничу допомогу складає 7000 грн., але не надано суду доказів на їх понесення, а тому дана вимога не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при зверненні до суду з позовом судовий збір було сплачено позивачем [PERSON] у розмірі 840, 80 грн., що підтверджується квитанцією №7 від 09.01.2020 (а.с.1), саме тому дані витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на її користь.

Outcome: partial