Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] у листопаді 2017 р. звернулася до суду з позовними вимогами про визнання порушеним право позивачки, як споживача послуг банку «Приватбанк»; визнання недійсним з моменту вчинення кредитного договору № K2XVGK00260103 від 20.08.2007 р.; визнання з моменту вчинення Іпотечний договір від 20.08.2007 р.; зняття заборони відчуження іпотечного нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS]; виключення з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою вказаної вище квартири, стягнення судового збору. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 20.08.2007 р. між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позивачці кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 200 000 доларів США на придбання квартири та 52 208,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою 1 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту , винагородою за надання фінансового інструменту в розмірі 0,33 % щомісячно в період сплати. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20.08.2007 р. між сторонами був укладений Договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку була передана квартира [ADDRESS]. Представник позивача вважає, що вказаний вище кредитний договір являється договором споживчого кредиту, а тому на спірні правовідносини поширюється дія ЗУ «Про захист прав позивачів». Представник позивача зазначає, що спірний кредитним договір не містить жодного додатку чи графіку згідно якого позивач могла розуміти реальну вартість вказаного договору. Реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком в кредитному договорі, кредитний договір не містить дати сплати першого платежу та не містить дати кінцевого платежу, сума нібито ануїтентної схеми в розмірі 2 778,81 доларів США з розрахунку на 12 місяців не відповідає ставці 12 % річних. За таких умов виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та водночас на виникнення непередбачених втрат у боржника, у зв'язку з чим позивач вбачає в діях відповідача факту обману та недобросовісної підприємницької практики, що було виражено у замовчуванні та перекручуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларування в кредитному договору заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчення кредиту. Представник позивача зазначає, що формування волі позивача щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Крім того, банком застосовано два види цивільно-правової відповідальності за порушення одного і того самого зобов'язання. Також, представник позивача зазначає, що Банком перед укладенням кредитного договору не надано позивачу в письмові формі інформацію про умови кредитування, в тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також, представник позивача вважає несправедливим п. 3.2. кредитного договору щодо нарахування та сплати позичальником процентів за користування споживчим кредитом, оскільки Банк самостійно без письмового повідомлення позичальника нараховує такі проценти, які залежать від змінної частини тіла споживчого кредиту за кредитним договором. У зв'язку з чим представник позивача просить позов задовольнити. Ухвалою суду 14.12.2017 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою суду 16.07.2018 р. розпочато підготовче провадження. 26.09.2018 р. до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача зазначив, що підстав для визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки не має, вказані договори вчиненні відповідно до вимог чинного законодавства, а тому просив у позові відмовити. Також, представником відповідача подана заява про застосування строків позовної давності, оскільки спірні договори з позивачкою були укладені у 2007 р., в той час як вказаний позов подана до суду через десть років, у грудні 2017 р. (ас. 120-122, 123). Ухвалою суду від 26.09.2018 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали з підстав його необґрунтованості, а тому просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус київського міського нотаріального округу Журавльова Л.М. в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася судом належним чином, а тому суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останньої на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.08.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту № K2XVGK00260103. Відповідно до п. 7.1 договору відповідач зобов'язався надати «Позичальнику» кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 20 серпня 2007 року по 20 серпня 2033 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі: 200 000,00 ( двісті тисяч доларів США 0 центів) на придбання квартири, а також 52 208,00 (п'ятдесят дві тисячі двісті вісім доларів США 0 центів) на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених цим договором, із сплатою за користування кредитом в розмірі 1% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагородою за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % у момент надання кредиту, 0,33 % щомісячно в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Позичальник щомісяця повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2778,81 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Встановлнео, що при укладенні кредитного договору сторони не погоджували жодних графіків платежів, позивачу не надавалася інформація про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку. Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач уклала з відповідачем договір іпотеки від 20.08.2007, за яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира № [ADDRESS] загальною площею 88,10 (вісімдесят вісім цілих десять сотих) кв. м., житловою площею 44,50 (сорок чотири цілих п'ятдесят сотих) кв. м. У зв'язку з укладенням іпотечного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. було накладено заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі від 20.08.2007 р. нерухомого майна, а саме: трикімнатної квартири [ADDRESS], що зареєстрована в реєстрі реєстрації заборон за № 5517587, а також внесено в Державний реєстр іпотек запис за реєстраційним номером 5517696 від 20.08.2007 р. про обтяження іпотекою вказаної квартири. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічного дослідження від 04.12.2017 № 188/12/2017, проведеного експертом Тарасовою О.Б. Експертно-дослідної служби України, встановлено, що реальна процентна ставка спірного договору становить 17,72%, абсолютне значення подорожчання кредиту становить 670 512,05 дол. США, з урахуванням умов кредитного договору, зокрема погашення заборгованості щомісячно ануїтентними платежами в розмірі 2 778,81 дол. США, станом на 20.08.2033 р. заборгованість в повному обсязі погашена не буде. З урахуванням наведеного, встановленими є наступні обставини справи: між сторонами укладено договір споживчого кредиту № K2XVGK00260103 від 20.08.2007 року, яким встановлена плата за користування кредитом в розмірі 1% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагородою за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % у момент надання кредиту, 0,33 % щомісячно в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. При укладенні договору банк не повідомляв позивача про сукупну вартість кредиту (подорожчання кредиту) та реальну процентну ставку. Банк не повідомив про абсолютне значення подорожчання кредиту за весь строк кредитування, не зазначив у договорі детальний розпис загальної вартості кредиту. Надані позивачем розрахунки та докази спростовують зазначені ПАТ КБ «Приватбанк» в договорі дані щодо відсоткової ставки за кредитом. Реальна відсоткова ставка, визначена з урахуванням базових умов Кредитного договору, складає 17,72% (що на 5,72 % вище передбаченого умовами договором), абсолютне значення подорожчання кредиту за період дії кредитного договору становить 670 512,05 дол. США (тобто переплата становить понад 470 000 дол. США, у відсотковому співвідношенні - понад 200 %), а з урахуванням умов кредитного договору, зокрема погашення заборгованості щомісячно ануїтентними платежами в розмірі 2 778,81 дол. США, станом на 20.08.2033 р. заборгованість в повному обсязі погашена не буде. З пояснень представника позивача, матеріалів справи і зокрема експертного дослідження встановлено, що інформація надана банком про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не відповідає ЗУ «Про захист справ споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, фактично така інформація взагалі не надана позичальнику, що свідчить про непоінформованість позичальника про невідповідність обумовленої кредитним договором процентної ставки реальній процентній ставці на момент укладення між сторонами кредитного договору, незнання позичальником фактичної вартості кредиту, тобто тієї суми коштів, що доведеться сплатити за кредит. Встановлено, що предметом спору є визнання недійсними вказаних договорів з тих підстав, що при укладенні кредитного договору позивачу не була надана інформація про вартість кредиту, суму абсолютного подорожчання кредиту та реальної процентної ставки. На думку позивача, банк уклав договір з використанням нечесної підприємницької практики, що є порушенням законодавства про захист прав споживачів, внаслідок чого договори є недійсними. Стаття 1054 Цивільного кодексу України регулює правовідносини пов'язані з кредитним договором. Зокрема частина 1 вказаної статті встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, вимога щодо процентів є істотною умовою договору. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - Правила) встановлено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (п. 3.3 Правил). Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 11 Закону та п. 3.3 Правил ПАТ КБ «Приватбанк» було зобов'язане зазначити в кредитному договорі річну відсоткову ставку за кредитом, загальну (сукупну) вартість кредиту, шляхом зазначення реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Суд враховує те, що в кредитних правовідносинах кредит є товаром, а абсолютне значення подорожчання кредиту - це його ціна у грошовому виразі. При укладенні кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» не зазначило абсолютного значення подорожчання кредиту (тобто ціну кредиту) та не надало детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, що свідчить про порушення вказаних положень законодавства. Пункт 3.2 Правил встановлює, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Кредитний договір не містить графіку платежів, передбаченого п. 3.2 Правил. Кредитний договір передбачає 25 років кредитування, проте не містить графіку платежів, відсутній графік платежів згідно зі строковістю, зазначеною у договорі (щомісяця), у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, з розписаною сукупною вартістю кредиту за кожним платіжним періодом. Тобто, на порушення п. 3.2 Правил, кредитний договір не містить графіку платежів. Пункт 3.8 Правил закріплює положення, відповідно до якого у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Дана вимога Правил також була порушена банком, жодних заперечень та доказів спростувань даної обставини відповідач не надав. Вказані умови встановлені Правилами і є обов'язковими для застосування банками при укладанні кредитних договорів з споживачами, а тому такі умови є необхідними та обов'язковими для договорів даного виду. Судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір не містить положення, що визначає конкретну річну відсоткову ставку, зокрема в договорі відсутнє положення про річну відсоткову ставку в 12% чи іншу. Відповідач не зазначив у договорі і не повідомив позивача про абсолютне значення подорожчання кредиту (ціну у грошовому виразі) та реальну відсоткову ставку. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч. 2 ст. 19 Закону). Судом встановлено, що відповідач не надав достовірної інформації щодо річної відсоткової стави за кредитним договором та ввів позивача в оману щодо ціни кредиту в частині фактичного (реального) розміру відсоткової ставки за кредитом. А тому в цій частині правочин укладено з використанням нечесної підприємницької практики. Частина 6 статті 19 Закону встановлює, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Враховуючи наведену норму, положення договору що стосуються визначення відсоткової ставки є недійсними в силу Закону. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 Цивільного кодексу України (чинна на момент укладення оспорюваного договору) визначала загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману встановлені статтею 230 ЦК України. відповідно до частини 1 вказаної статті: Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Судом встановлено, що реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту за оспорюваним договором не були визначені відповідно до Закону і Правил. Також, внаслідок недотримання вимог Правил та ч. 4 ст. 11 Закону, кредитний договір не містить розрахунку щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), відсутні і відповідні додатки з даного питання. Позичальника не повідомили і вона не знала, що переплата за кредитним договором становитиме понад 470 000 дол. США, тобто понад 200 %. Також при належному виконанні умов кредитного договору позичальник немає реальної можливості погасити кредитні зобов'язання в установлені строки, тобто, умовами договору позичальника поставлено в завідомо програшне становище, коли він не може виконати свої зобов'язання належним чином у встановлені строки не з своєї вини, а через недобросовісні дії банку. Матеріалами справи, зокрема експертним висновком, підтверджується, що відповідач скористався відсутністю у позивача необхідних знань для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг. Відповідач, в порушення вимог Закону, не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку. В судовому засіданні встановлено обставини введення позивача в оману банком (відповідачем) щодо істотних умов договору, ціни, відсоткової ставки, загальної сукупної вартості, абсолютного значення подорожчання кредиту та строків погашення кредиту, а тому в силу ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України суд визнає недійсним з моменту вчинення кредитний договір № K2XVGK00260103 від 20.08.2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банком «ПРИВАТБАНК» в особі Директора філії «Розрахунковий центр» ПриватБанку Ганноцького О.В. (правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») та [PERSON]. Щодо вимоги про визнання недійсним договору іпотеки квартири від 20.08.2007 р., укладеного між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № K2XVGK00260103 від 20.08.2007 року позивач уклала з відповідачем договір іпотеки від 20.08.2007, за яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. На підставі зазначеної норми, враховуючи недійсність основного зобов'язання - кредитного договору № K2XVGK00260103 від 20.08.2007 року, недійсним підлягає визнанню і договір іпотеки квартири від 20.08.2007 р., укладений між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М., зареєстрований в реєстрі реєстрації нотаріальних дій за № 562, оскільки він укладений сторонами в рахунок забезпечення виконання недійсного основного зобов'язання. Підлягають задоволенню також й інші вимоги позивача, зокрема про зняття заборони відчуження зазначеного в іпотечному договорі від 20.08.2007 р. нерухомого майна та виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотекою квартири, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У зв'язку з недійсністю іпотеки фактично припинили існування підстави обтяження нерухомого майна іпотекою. Вимоги позивача про зняття заборони відчуження майна та вилучення запису з Державного реєстру іпотек є взаємопов'язаними та такими, що випливають з вимоги про визнання недійсним іпотечного договору, а також є похідними від спору щодо недійсності іпотеки, а тому наведені позовні вимоги підлягають задоволенню в силу положень ст. 391 ЦК України та ч. 1 ст. 19 ЦПК України. Посилання представника відповідача про застосування строку позовної даності до даного позову суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В силу ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.96 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснено, що у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Суд враховує ті обставини, що відповідач є одним з найбільших і найвідоміших банків (фінансових установ) України, який завжди позиціонував себе, в тому числі у ЗМІ (реклама), чесним, порядним, спрямованим на клієнта. На думку суду, позивач не знала і не повинна була знати вимоги законодавства щодо споживчого кредитування, оскільки наведені в рішенні положення законодавства покладають саме на відповідача обов'язок довести відповідну інформацію споживачу, шляхом зазначення її в кредитному договорі. За таких обставин відсутні будь-які підстави вважати, що на момент укладення оспорюваних договорів позивач знала чи могла знати про порушення своїх прав. Враховуючи складність кредитних правовідносин і необхідність спеціальних знань в сфері економіки і права, суд переконаний, що довідатися або ж об'єктивно отримати можливість довідатися про порушення свого права позивач могла лише шляхом отримання юридичних і економічних консультацій. За відсутності сумнівів у порядності фінансової установи в позичальника, з суб'єктивної точки зору, немає підстав вважати, що його можуть чи могли навмисне ввести в оману, тобто порушити його право. В даному випадку про можливе порушення своїх прав позивач довідалася лише після звернення до експертної установи (2017 рік) і отримання попередніх консультацій, а про реальне порушення своїх прав - після отримання висновку експерта за результатами проведення судово-економічного дослідження від 04.12.2017 № 188/12/2017, а тому в даних правовідносинах строки позовної давності не були порушені. Щодо розподілу судових витрат. Встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 2 114,40 грн., також понесла витрати на проведення судово-економічного дослідження в сумі 13 000 грн. Доказів понесення інших судових витрат надано не було. А тому, на підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2 114,40 грн. судового збору і 13 000 грн. інших судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме витрат на проведення судово-економічного дослідження.

Outcome: approved