Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Прокурор м. Луцька звернувся в суд з позовом в інтересах держави в особі Луцької міської ради до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що у 2007 році арбітражним керуючим [PERSON] було продано секцію [ADDRESS] [PERSON] та 11.06.2007 року приватним нотаріусом Зубенко Т.І. видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке зареєстровано у Волинському ОБТІ. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.10.2009 року визнано недійсним протокол аукціону та свідоцтво від 11.06.2007 року, яким посвідчено, що [PERSON] належить право власності на секцію [ADDRESS]. Рішенням господарського суду Волинської області від 23.04.2008 року визнано будівлю гуртожитку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] об'єктом комунальної власності та рішенням Луцької міської ради № 58/154 від28.04.2010 року гуртожиток прийнятий у міську комунальну власність і переданий на баланс житлово-комунального підприємства № 7. При оформленні права власності на даний об'єкт стало відомо, що у 2007 році [PERSON] укладений договір іпотеки з ЗАТ КБ «Приватбанк», яким передано у разі невиконання зобов'язань предметом забезпечення вказане майно. Укладений договір іпотеки між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» не відповідає вимогам законодавства та порушує право власності територіальної громади міста Луцька на дану секцію, а також житлові права осіб, які проживають на законних підставах в цьому приміщенні. Просить суд, визнати недійсним укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки, зареєстрований 11.07.2007 року, скасувати в Державному реєстрі іпотек запис від 11.07.2007 року № 5281473 щодо об'єкта оскарження, скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис від 11.07.2007 року № 5281403. Представник прокуратури позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила в задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.01.2012 року задоволено позов прокурора м. Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради та витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь Луцької міської ради приміщення секції [ADDRESS]. Вищезазначеним рішенням встановлено, що 30.05.2007 році арбітражним керуючим [PERSON] було продано секцію [ADDRESS] [PERSON] Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.10.2009 року визнано недійсними протокол аукціону та свідоцтво від 11.06.2007 року, яким посвідчено право власності [PERSON] на секцію [ADDRESS], зобов'язано арбітражного керуючого (ліквідатора) ЗАТ «ЛН» [PERSON] передати секцію [ADDRESS] в комунальну власність територіальної громади міста Луцька. Рішенням господарського суду Волинської області від 23.04.2008 року визнано будівлю гуртожитку, що знаходиться по [ADDRESS] об'єктом комунальної власності та відповідно до рішення Луцької міської ради № 58/154 від 28.04.2010 року гуртожиток прийнято в комунальну власність та переданий на баланс ЖКП № 7. При оформленні права власності на даний об'єкт було встановлено, що в 11.07.2007 року [PERSON] уклала з ЗАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки квартири, відповідно до якого в забезпечення виконання зобов'язання позичальника перед іпотекодержателем передано предмет іпотеки секцію [ADDRESS]. У силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, вказані обставини, що встановлені вищезазначеними судовими рішеннями, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що власником секції [ADDRESS] є територіальна громада міста Луцька в особі Луцької міської ради, за якою зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно [NUMBER], виданого 02.10.2012 року виконавчим комітетом Луцької міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 633-3 від 20.09.2012 року (а.с. 5-6). Ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в абз. 5 п.5 своєї Постанови N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що на даний час іпотекодавець - [PERSON] не являється власником секції [ADDRESS], що є предметом іпотеки за договором іпотеки квартири. Свідоцтво про право власності на об'єкти нерухомого майна, видане органом місцевого самоврядування (в даному випадку виконавчим комітетом Луцької міської ради) є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать право володіння, користуванні та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушеним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленим законом. Згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна, зокрема, за такої умови: нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що договір іпотеки квартири від 11.07.2007 року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] не відповідає вищевказаним положенням Закону, так-як іпотекодавець за даним договором - [PERSON] не є власником вказаного об'єкта нерухомості та не може здійснювати відчуження нерухомого майна (предмету іпотеки), оскільки таке майно перебуває у власності територіальної громади міста Луцька в особі Луцької міської ради на законних підставах. Враховуючи наведене, те, що вказаним договором іпотеки квартири від 11.07.2007 року фактично позбавлено позивача права користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, суд приходить до висновку, що вказаний договір іпотеки квартири слід визнати недійсним. Щодо вимог позивача про виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження секції [ADDRESS] іпотекою та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про вказану квартиру, то суд вважає такі необґрунтованими, безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають. Так, відповідно ст. 44 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» записи до Державного реєстру вносяться держателем або реєстраторами Державного реєстру протягом робочого дня, в який подано заяву обтяжувача. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов'язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Ст. 74 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. За таких обставин, суд вважає вимоги про виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження квартири іпотекою та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про вказану квартиру передчасними.

Outcome: partial