Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Представник позивача - Ігнатов Є.Є. звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить надати дозвіл [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща на період навчання на 2021 навчальний рік, а саме з 31 грудня 2020 року до 01 липня 2021 року, без згоди та супроводу батька [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 березня 1994 року по 16 червня 2011 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01.07.2010 року з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання дитини. Відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, вона самостійно несе усі витрати по утриманню дитини. З 21.02.2020 року позивач має постійну та достатньо оплачувану роботу у м. Краків (Республіка Польща). На час її роботи роботодавець надав у безкоштовне користування повністю мебльоване та оснащене всім необхідним житло для проживання разом з сином, який прийнятий до 7 класу початкової школи Об`єднання загальноосвітніх шкіл № 6 у м. Краків (Республіка Польща) в навчальному 2021 році. У лютому 2020 року вона звернулася до відповідача по справі [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на час навчання, до Республіки Польща та дозволу на виготовлення відповідного проїзного документа, з метою розвитку та навчання дитини. Однак, відповідач ігнорує її прохання щодо надання у передбаченому законодавством України порядку дозволу на виїзд сина за кордон на час навчання до Республіки Польща. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Представник позивача Ігнатов Є.Є. в судовому засіданні позовну заяву підтримав за обставинами, в ній викладеними, наполягає на заявлених позовних вимогах, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Пояснив, що наразі позивачка знаходиться у Республіці Польща, приїде до України на початку січня. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання був повідомлений належним чином через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України. Відзив на позов та клопотання від відповідача не надходили. Про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи до судового засідання не з`явилася, 29.09.2020 року від неї на адресу суду надійшла заява про проведення розгляду справи за її відсутності. Відповідно до наданих 18.09.2020 року письмових пояснень, орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради не має підстав заперечувати проти тимчасового виїзду за межі України до Республіки Польща на період навчання з 31.12.2020 року до 31.12.2021 року неповнолітнього [PERSON] , [INFO] в супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] . Просять врахувати вимоги щодо забезпечення належних умов проживання, виховання та навчання дитини за межами України та при перетині кордону та виїзді за межі України дотримання санітарно-епідеміологічних вимог у зв`язку з пандемією короновірусу /а.с.73/. Суд, вислухавши представника позивача, з`ясувавши думку неповнолітнього [PERSON] , вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 05.03.1994 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 205, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] /а.с.11/. Від цього шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що витверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 28.11.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області /а.с.12/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 червня 2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвища сторін після розірвання шлюбу залишено без змін /а.с.17/. Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 01.07.2010 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14.06.2010 року та до повноліття дитини /а.с.16/. Відповідно до розрахунку заборгованості від 03.08.2020, за [PERSON] рахується заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 332882,3 грн. [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки з місця проживання, виданої 04.08.2020 року головою вуличного комітету №75 /а.с.15/. Відповідно до довідки № 592 виданої 04.08.2020 року директором ЗОШ №8 [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , навчається у 8-А класі Мелітопольської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 8. За час навчання, батько дитини [PERSON] , участі у вихованні сина не брав, не цікавився навчанням та не відвідував батьківські збори, з класним керівником та вчителями не спілкувався /а.с.18/. Відповідно до характеристики учня у 8-А класі Мелітопольської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 8 [PERSON] , [INFO] , виданої директором ЗОШ №8 [PERSON] , навчанням та вихованням дитини, цікавиться виключно його мати - [PERSON] , котра також, надає допомогу класному керівнику та регулярно відвідує школу /а.с.19/. Як вбачається з копії договору суборенди, переведеного перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О. у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвиної Л.О., договір підписано 01.10.2020 року в м. Краків між ТОВ «ІНТЕГРА ВЕРІТАС» та [PERSON] . Відповідно до договору, [PERSON] надано в оренду у користування мебльоване та оснащене всім необхідним житло за адресою: [ADDRESS] для проживання разом з сином [PERSON] /а.с.100-104/. Згідно з копією довідки навчально-виховного комплексу №6 від 05.08.2020 року, переведеної перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О. у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвиної Л.О., [PERSON] прийнятий до 7 класу початкової школи Об`єднання загальноосвітніх шкіл № 6 у м. Краків (Республіка Польща) в навчальному 2021 році /а.с.105-107/. В судовому засіданні було з`ясовано думку дитини- неповнолітнього [PERSON] , який пояснив, що свого батька він востаннє бачив і спілкувався з ним приблизно у чотирьох-, п`ятирічному віці. Йому відомо, що батько проживає десь у м. Києві, точної адреси не знає, з родичами батька теж не спілкується, аліменти батько не сплачує. Наразі він проживає у м. Мелітополі з дорослим братом та його дружиною, оскільки мати (позивач по справі) знаходиться у Республіці Польща. В м. Кракові у неї є житло та робота, хлопець хоче проживати разом з нею, вважає, що у Польщі у нього будуть більші перспективи для розвитку та подальшого влаштування свого життя. Зазначив, що відвідував репетитора з метою вивчення польської мови. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, параграф 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв?язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, параграф 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Пунктами 3, 4, 5 постанови KM України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» передбачено, що, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, к тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одною з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Статтями 3,6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, учасником якої є Україна з 27.09.1991 року, встановлено - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 27 цієї Конвенції передбачає - держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Так, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Згідно позовних вимог, позивач має бажання та можливість вивезти сина [PERSON] , [INFO] за межі України до Республіки Польща на період навчання на 2021 навчальний рік, а саме з 31.12.2020 року до 01.07.2021 року. Позивач у лютому 2020 року в усній формі звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон на період навчання та дозвіл на виготовлення відповідного проїзного документу, однак відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд сина за кордон. Позивач та її неповнолітній син є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні. В разі надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька, дитина буде проживати з матір`ю та навчатися за кордоном. Крім того, позивачка бере на себе всю відповідальність за сина під час його поїздки та перебування за кордоном. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів як на підтвердження того, що мати дітей не спроможна забезпечити належний рівень умов проживання, виховання та навчання дитини за межами України, так і на підтвердження інших обставин, які б давали суду підстави вважати, що [PERSON] діє всупереч інтересів неповнолітнього сина. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Така позиція кореспондується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) по справі про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька та відступила від попередньої практики Верховного Суду України щодо пріоритетності в цій категорії справ дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини, натомість зауваживши, що положення про рівність прав й обов`язків батьків у вихованні дитини не може бути витлумачено на шкоду інтересам дитини. Крім того, у постанові вчергове закцентовано увагу на важливості принципу забезпечення найкращих інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року та усталеної практики ЄСПЛ. Ухвалюючи рішення в указаній категорії справ суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Отже, суд дійшов висновку, що тимчасовий виїзд дитини разом з матір`ю за межі України з метою навчання за кордоном, є доцільним для розвитку дитини і повністю відповідатиме її інтересам. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про можливість надати дозвіл на тимчасовий виїзд громадянину України- неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Мелітополя, Запорізької області за межі України до Республіки Польща на період навчання на 2021 навчальний рік, а саме з 31.12.2020 року до 01.07.2021 року, в супроводі матері - [PERSON] , без згоди та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved