Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

представник позивача просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] [INFO], жителя м.Ватутіне Черкаської області, відносно його малолітнього сина [PERSON] [INFO]; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати посилаючись на те, що позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від вказаного шлюбу у них народився син [PERSON] [INFO]. Під час їх сумісного проживання, відповідач зловживав спиртними напоями, не працював, періодично не з'являвся додому, а коли приходив - влаштовував сварки. Матеріально сім'ю відповідач не забезпечував, грубо поводився з позивачем, в зв'язку з чим шлюб між ними було розірвано. 11 липня 2013 року Звенигородським районним судом Черкаської області винесено рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі ? сатини всіх видів доходів відповідача. [PERSON] обіцяв позивачеві, що буде виплачувати аліменти щомісяця, але жодного разу не сплатив, в зв'язку з чим позивач була вимушена звернутись до виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду. За весь період перебування на виконанні виконавчого листа відповідач жодного разу не сплатив визначену судом суму аліментів. Заборгованість по аліментних платежах, станом на 01 травня 2016 року, становить 18 826 грн. 67 коп.. З цього приводу позивач звернулася до правоохоронних органів щодо притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів, але 17 червня 2016 року вона отримала висновок про неможливість притягнути відповідача до кримінальної відповідальності в зв'язку з тим, що правоохоронним органам не вдалося встановити його місце перебування та проживання. На даний час син [PERSON] проживає разом з позивачем у квартирі [ADDRESS]. Для дитини створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку. Дитина повністю перебуває на утриманні позивача. Єдиним джерелом доходу для позивача та їхнього сина [PERSON] була державна допомога при народженні дитини, а також допомога по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку у розмірі 130 грн.. У зв'язку з відсутністю роботи позивач була вимушена поїхати на роботу за кордон. Відповідач не цікавиться життям сина, його здоров'ям, не турбується про його духовний і фізичний розвиток, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не спілкується з ним, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає жодної матеріальної допомоги. 15 липня 2016 року виконавчий комітет Звенигородської міської ради Черкаської області затвердив висновок про доцільність позбавлення прав відповідача відносно його сина [PERSON]. Позивач та її представник вважають, що викладені ними обставини мають суттєве значення та є підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач та його представник позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що згідно заочного рішення Звенигородського районного суду Черкаської області з відповідача стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] в розмірі ? частини всіх видів доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 17 травня 2013 року і до повноліття дитини. Із заявою про примусове виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області позивач звернулася лише 10 травня 2016 року. Позивач зверталася до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінальної справи, однак отримала висновок про відмову у порушенні кримінальної справи за ст.164 КК України, у зв'язку з неможливістю встановити підтверджуючі обставини злісного ухилення від сплати аліментів, крім того, згідно супровідного листа, позивачеві було роз'яснено право оскарження винесеного висновку, однак цим правом вона не скористалась. Відповідач не відмовлявся та не відмовляється від обов'язку утримувати сина. Він дійсно не сплачував аліменти, оскільки син проживав з ним та бабусею [PERSON] по [ADDRESS]. Він приймав участь у його вихованні та розвитку, дитина повністю перебувала на його утриманні. Він відвідував свята в дитячому садочку, надавав щомісячні добровільні внески до ДНЗ №8 «Журавлик». Приводив та забирав сина з дитячого садочка, навчав його писати і читати, за його ініціативою з сином займався репетитор. Позивач з 2012 року періодично знаходилась в Ізраїлі. Після її повернення, у травні 2015 року, син проживає разом з нею в м.Звенигородка Черкаської області. Позивач почала чинити йому опір у спілкуванні з дитиною, зв'язку з чим він змушений був поставити питання про встановлення днів та годин побачень з сином. 15 липня 2016 року виконавчий комітет Звенигородської міської ради Черкаської області затвердив висновок про доцільність позбавлення прав відповідача відносно його сина [PERSON]. Відповідач та його представник вважають зазначений висновок однобічним, оскільки відповідача, як заінтересовану особу, на розгляд зазначеного питання не викликали. Органами опіки та піклування не досліджувалося ставлення відповідача до дитини, та ставлення дитини до нього як до батька. Органами опіки та піклування не зазначено, які заходи вживалися для збереження родинних зв'язків між відповідачем та його сином, не надано жодного документа, який би характеризував відповідача та його матеріальний стан. Жодних доказів, що відповідач усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків щодо сина [PERSON], не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не займається утриманням та вихованням дитини, ні до суду, ні до органів опіки та піклування позивач не надала. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Звенигородської міської ради підтримала позовні вимоги позивача. Також визнала, що дійсно рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, приймалося у його відсутності на підставі пояснень та документів наданих позивачем. Суд, заслухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши письмові докази прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.3,15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 22 вересня 2007 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Ватутінського міського управління юстиції Черкаської області, що стверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.5). Від вказаного шлюбу у них народився син [PERSON] [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження (а.с.6). Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2011 року (а.с.7) шлюб між сторонами розірвано. Заочним рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 липня 2013 року (а.с.8) з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина, та 18 липня 2013 року видано позивачеві виконавчий лист (а.с.9). Відповідно до довідки-розрахунку відділу ДВС Звенигородського МРУЮ від 10 травня 2016 року (а.с.10) заборгованість відповідача по аліментам за період з 17 травня 2013 року по 01 травня 2016 року становить 18826 грн. 67 коп.. Як вбачається із постанови відділу ДВС Звенигородського МРУЮ про відкриття виконавчого провадження (а.с.55), позивач звернулась із заявою про примусове виконання рішення суду 10 травня 2016 року. З цього часу відповідачу стало відомо про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання сина та наявної заборгованості по їх сплаті. Позивач також зверталася до правоохоронних органів із заявою про порушення відносно відповідача кримінальної справи за злісне ухилення від сплати аліментів, однак отримала висновок про відмову у порушенні кримінальної справи (а.с.15) за ст.164 КК України, у зв'язку з неможливістю встановити підтверджуючі обставини злісного ухилення відповідача від сплати аліментів, крім того позивачеві було роз'яснено право оскарження винесеного висновку, однак цим правом вона не скористалась. 15 липня 2016 року органом опіки та піклування при виконавчому комітеті Звенигородської міської ради Черкаської області затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с.23). Як було встановлено в ході судового розгляду відповідач на засідання органу опіки та піклування не запрошувався. Рішення було прийнято на підставі пояснень позивача та наданих документів. Відповідно до довідки управління ЖКГ (а.с.50) відповідач проживає [ADDRESS]. Відповідно до акту депутата Ватутінської міської ради від 21 серпня 2016 року (а.с. 53) до травня 2016 року разом з [PERSON] систематично проживав його син [PERSON]. 22 серпня 2016 року відповідач звернувся із заявою (а.с.54) до служби у справах дітей Звенигородської РДА про встановлення днів та часів побачень з сином [PERSON], в зв'язку з тим, що позивач чинила перешкоди у його спілкуванні з сином. Відповідно до акту умов обстеження проживання [PERSON] від 25 серпня 2016 року (а.с.49) умови проживання сім'ї задовільні. У будинку 3 житлових кімнати, одна з яких облаштована як «дитяча». В кімнаті наявне ліжко, дитяча стінка. Допомогу у догляді за сином відповідачеві надавала його мати [PERSON], яка проживає разом з відповідачем та доброзичливо ставиться до онука. Відповідно до ч.9-10 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно до ч.1ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Посилання позивача на факти, які можна розцінювати як ухилення відповідача від виховання дитини самі по собі не дають підстав для висновку щодо свідомого нехтування відповідачем своїх обов'язків. Суд не бере до уваги інформацію яка міститься в довідці №41 від 29.06.2016 року (а.с.16) виданої завідувачкою ДНЗ ясел-садка «Журавлик» [PERSON], оскільки дана інформація повністю спростовується показами свідка [PERSON], яка була вихователем групи ДНЗ ясел-садка «Журавлик» яку відвідував неповнолітній [PERSON]. Свідок зазначила, що інформація зазначена в довідці не відповідає дійсності, оскільки батько [PERSON] відвідував садочок, приводив та забирав сина із садочку, був присутній і на святах які проводились в установі, сплачував необхідні платежі коли до нього зверталися. Зі слів неповнолітнього [PERSON], він дуже добре проводить час коли він знаходить за місцем проживання свого батька. Суд критично ставиться до висновку органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Звенигородської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо його неповнолітнього сина, оскільки при складанні висновку не були з'ясовані належним чином усі дійсні та суттєві обставини. Таким чином, вказаний висновок є недостатньо обґрунтованим і не містить переконливих аргументів, які б вказували на те, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Відсутні докази того, що орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Звенигородської міської ради перевіряв виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків і застосовував відносно нього попереджувальні заходи. З огляду на наведене суд, враховуючи характер поведінки відповідача та його ставлення до дитини, а також, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який не відповідає інтересам дитини, приходить до висновку щодо відсутності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, в пункті 54 якого зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995_004 ) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). У пункті 49 рішення від 18 грудня 2008 року Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06) зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], № 39221/98 і №41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Відповідно до ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому суд стягує із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 1900 грн.. На підставі ст.141, 164, 165, 166 СК України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та

Outcome: dismissed