Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього суму завданої шкоди у порядку регресу у розмірі 37 100 грн 00 к. та судові витрати по справі. В обґрунтування вимог представник позивача зазначив, що 20 листопада 2017 року між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» укладено договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом № АК / 7515385, за яким був застрахований автомобіль Тойота Ленд Крузер 200, державний номерний знак [NUMBER] . Строк дії договору страхування з 26 листопада 2017 року по 25 листопада 2018 року. 01 липня 2018 року в м. Харкові по вул. Ак. Павлова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого автомобілю Тойота Ленд Крузер 200, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля Деу Ланос, державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] , внаслідок якої транспортний засіб Деу Ланос отримав механічні ушкодження з вини відповідача. Згідно постанови Московського районного суду м. Харків від 05 вересня 2018 року, вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України, який також залишив місце пригоди. На виконання майнових зобов`язань за договором страхування страхова компанія сплатила страхове відшкодування потерпілій особі в розмірі 37 100 грн 00 к. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 12 травня 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача в позовній заяві зазначив, що просить розглядати справу за його відсутності, зазначивши, що наполягає на задоволенні позовних вимог. Не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення (а.с.03). Відповідач [PERSON] тричі в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, у встановлений судом строк належним чином був повідомлений про розгляд справи, на його адресу були направлені судові повістки(а.с.35,43,50). Крім того, виклик відповідача до суду було здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.32-33,40-41,47-48). Клопотань та заяв від [PERSON] на адресу суду не надходило. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК неявка у судове засідання будь -якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно зі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області від 05 серпня 2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає повному задоволенню. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 01 липня 2018 року о 06 годині 00 хвилин в м. Харків по вул. Ак. Павлова, керуючи автомобілем марки Тойота Ленд Крузер 200, державний номерний знак [NUMBER] , при повороті ліворуч, не надав перевагу в русі автомобілю марки Деу Ланос, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, що призвело до зіткнення вищевказаних автомобілів, після чого [PERSON] залишив місце дорожньо-транспортної пригоди до оформлення матеріалів ДТП працівниками поліції. Внаслідок зіткнення транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. На момент настання дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб Тойота Ленд Крузер 200, державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] був забезпечений за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним 20 листопада 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та [PERSON] (строк дії договору страхування з 00 години 00 хвилин 26.11.2017 до 25.11.2018 включно), посвідченого страховим полісом № АК/7515385(а.с.4). З постанови судді Московського районного суду м. Харків, прийнятої 05 вересня 2018 року у справі з єдиним унікальним № 643/9311/18, вбачається, що з вини [PERSON] , який порушив пункти 2.10 (а), 16.6 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, [PERSON] 01 липня 2018 року о 06 годині 00 хвилин в м. Харків по вул. Ак. Павлова, керуючи автомобілем марки Тойота Ленд Крузер 200, державний номерний знак [NUMBER] , при повороті ліворуч, не надав перевагу в русі автомобілю марки Деу Ланос, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, що призвело до зіткнення вищевказаних автомобілів, після чого [PERSON] залишив місце дорожньо -транспортної пригоди до оформлення матеріалів ДТП працівниками поліції. Внаслідок зіткнення транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень (а.с.5). Згідно із страхового акту № 150000171587 від 12 вересня 2018 року, затвердженого заступником директора департаменту врегулювання страхових випадків Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», було вирішено на виконання умов договору страхування перерахувати страхове відшкодування у розмірі 37 100 гривень 00 копійки власнику автомобіля Деу Ланос, державний номерний знак [NUMBER] - [PERSON] (а.с.12). З копії платіжного доручення № ЗР066260 від 17 вересня 2018 року вбачається, що Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» перерахувало на розрахунковий рахунок [PERSON] у Приватному акціонерному товаристві Акціонерний банк «Приватбанк» страхове відшкодування згідно акту № 180000171587 від 12 вересня 2018 року у розмірі 37 100 гривень 00 копійки (а.с.11). При вирішенні спірних правовідносин суд виходить з того, що за своїм правовим характером вони є деліктними, тобто такими, що виникли внаслідок заподіяння шкоди. Правове регулювання спірних правовідносин здійснюється нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Цивільного кодексу України. Пунктом 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування передбачене частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України). Частиною 3 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приписами частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, джерелом підвищеної небезпеки визнається діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 статті 1187 Цивільного кодексу України). Пленум Верховного Суду України у пункті 2 своєї Постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснив, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з статтею 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану винною особою, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Пунктом 38.1.1 «в» статті 38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Відповідно до частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зі змісту постанови Московського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2018 року у справі з єдиним унікальним № 643/9311/18, вбачається, що з вини [PERSON] , який порушив пункти 2.10 (а), 16.6 Правил дорожнього руху України, затверджених 01 липня 2018 року о 06 годині 00 хвилин в м. Харків по вул. Ак. Павлова, керуючи автомобілем марки Тойота Ленд Крузер 200, державний номерний знак [NUMBER] , при повороті ліворуч, не надав перевагу в русі автомобілю марки Деу Ланос, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, що призвело до зіткнення вищевказаних автомобілів, після чого [PERSON] залишив місце дорожньо-транспортної пригоди до оформлення матеріалів ДТП працівниками поліції. Внаслідок зіткнення транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Зазначена постанова суду набрала законної сили 18 вересня 2018 року. Таким чином, вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню. У зв`язку з тим, що відповідач самовільно залишив місце ДТП, то Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», відповідно до п.38.1.1 «в» ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право зворотної вимоги (регресу) до [PERSON] на суму 37 000 грн 00 к. Приписами статті 993 Цивільного кодексу України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Виходячи з викладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» є обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а отже є такими, що підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2102 гривні 00 копійок, що підтверджено платіжним дорученням № ЗР018369 від 20 лютого 2020 року. Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункту 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», у зв`язку з чим необхідно стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 гривні 00 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved