Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] відповідно до Договору дарування № 254, укладеного 18.09.1995 року належить 1\\2 частина будинку [ADDRESS]. Іншим співвласником є [PERSON], якій належить інша 1\\2 частина будинку. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.03.2013р., яке є чинним, проведене реальний розподіл домоволодіння між співвласниками, однак без жодних правових підстав відповідачі [PERSON], яка є власницею іншої частини будинку, її син [PERSON], дружина сина власниці будинку [PERSON], та малолітні діти [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], проживають у всьому будинку і не бажають звільняти приміщення, які належать позивачу. Просить суд усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном, що належить на праві приватної власності [PERSON] шляхом звільнення від особистих речей та виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] - з 1/2 частини будинку [ADDRESS], а саме з частини будинку в житловому будинку літ.«А» з прибудовою приміщення: 1-2(коридор) площею 4,9кв.м., 1-6(жила кімната) площею 8,4кв.м., 1-7(жила кімната) площею 15,6кв.м., І(сіни) площею 6,3кв.м., ІІ(сіни) площею 11,0кв.м., загальною площею 46,2кв.м. в т.ч. жила 24,0кв.м.; а також з господарських будівель та споруд: частину літньої кухні розмірами на плані 3,95м.*0,7м. літ. «Б»; сарай літ. «В». Стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явилась, однак надала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, які просила задовольнити. Представник відповідачів та відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у його задоволенні, оскільки реальний розподіл домоволодіння проведено так, що їх частина будинку не придатна до проживання. Представник третьої особи в судовому засіданні покладалась на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, суд встановив, що [PERSON] відповідно до Договору дарування № 254, укладеного 18.09.1995 року посвідченого приватним нотаріусом Ляшук Л.Г., зареєстрованого Херсонським обласним бюро технічної інвентаризації 23.08.1996 року за реєстровим №186, є власницею 1\\2 частини будинку [ADDRESS]. Іншим співвласником є [PERSON] Згідно рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.03.2013 року та ухвали Дніпровського районного суду м.Херсона від 17.04.2013 року між співвласниками проведено реальний розподіл домоволодіння та визначено порядок користування земельною ділянкою у домоволодінні [ADDRESS]. Представник позивача звертався з вимогою до відповідачів про добровільне звільнення приміщень за вищевказаною адресою, що підтверджується матеріалами справи а.с.22-26. Відповідно до актів державного виконавця щодо проведення реального розподілу домоволодіння, а саме 03.12.2013 року; 13.02.2014 року; 12.06.2014 року вищезазначене рішення не можливо виконати, відповідачі не відреагували і не звільнили належну [PERSON] частину будинку, а продовжують там проживати. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 383 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 391 власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України - осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є співвласником спірного будинку, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд, наявні перешкоди, які відповідачі чинять позивачу у користуванні нею належним їй на праві власності майном, що виразилось у відмові виселитись, а також у перешкоджанні доступу до нього. Заперечення представника відповідачів та них проти заявлених позовних вимог не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки підстави їх проживання на даний час в іншій половині будинку відсутні, що дає всі підстави вважати, що відповідачі проживають у спірному будинку в цілому за відсутності на те правових підстав.

Outcome: approved