Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ [PERSON] Ворота звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] Сулікоєвич про звернення стягнення заборгованості в розмірі 228 910,86 грн. за кредитним договором №02/227Ф від 18.10.2007 року на предмет застави. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно договору №02/227Ф про надання споживчого кредиту від 18.10.2007 року [PERSON] було надано грошові кошти (кредит) в розмірі 16 610 дол. США зі сплатою 11,3 % річних у період з 18.10.2007 року по 30.09.2011 року та 9% річних у період з 30.09.2011 року, зі сплатою 0,2% від суми кредиту комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості у період з 18.10.2007 року по 30.09.2011 року та 100 грн. щомісяця після 30.09.2011 року з кінцевим строком повернення 16.10.2014 року. 30.09.2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду (Договір про зміни) №1 до договору №02/227Ф про надання споживчого кредиту від 18.10.2007 року. Внаслідок порушення строків сплати коштів за [PERSON] наявна заборгованість за кредитними зобов'язаннями в розмірі 228 910,86 грн. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем 228 910,86 грн. було укладено договір застави рухомого майна (транспортних засобів). Положеннями договору застави передбачено право заставодержателя у випадку невиконання заставодавцем зобовязань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет застави. Представник позивача в судових засіданнях 16.09.2015 року, 14.12.2015 року та 07.042016 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві, просив задоволити. В судове засідання 02.06.2016 року представник позивача не зявився, однак в матеріалах справи знаходиться заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.45). Відповідач в судовому засіданні 14.12.2015 року проти задоволення позову заперечив, оскільки, заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.12.2014 року з нього уже стягнуто заборгованість за цим же кредитним договором. Крім цього, повідомив, що автомобіль на який представник позивача просить звернути сятгнення уже знаходиться у державного виконавця. Який виконує рішення суду від 2014 року. А тому, просив відмовити в задоволенні позову. В судові засідання призначені на 12.02.2016 року, 07.04.2016 року, 20.05.2016 року та 02.06.2016 року відповідач не зявився, зокрема судові засідання призначені на 07.04.2016 року та 02.06.2016 року просив перенести за сімейнитми обставинами, про що надсилав телеграми, однак жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки в судові засіданні суду так і не надав, (а.с. 61, 77), про причини неявки в судові засідання призначені на 16.09.2015 року, 20.10.2015 року, 24.11.2015 року, 12.02.2016 року, 20.05.2016 року суд не повідомив, хоча про час та місце був повідомлений належним чином. Оскільки, справа перебуває в провадженні Івано-Франківського міського суду з 31.08.2015 року, було призначено вісім засідань, із яких відповідач був присутнім тільки на одному, а тому, з врахуванням ст. 157 ЦПК України суд ухвалив не брати до уваги подану відповідачем телеграму та провести розгляд справи без участі відповідача. Беручи до уваги надані учасниками процесу пояснення в судовому засіданні 14.12.2015 року, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого заставою, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом звернення стягнення на предмет застави. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 18.10.2007 року між АКБ Золоті Ворота, який 14.05.2010 року перейменований на ПАТ [PERSON] Ворота та [PERSON] Сулікоєвич було укладено договір №02/227Ф про надання споживчого кредиту, за яким банк надав позичальникові (відповідачу) грошові кошти (кредит) у розмірі 16 610,00 доларів США шляхом видачі готівки через касу банку з позичкового рахунку №22031501300270 зі сплатою 11,3 % річних у період з 18.10.2007 року по 30.09.2011 року та 9% річних у період з 30.09.2011 року, зі сплатою 0,2% від суми кредиту комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості у період з 18.10.2007 року по 30.09.2011 року та 100 грн. щомісяця після 30.09.2011 року з кінцевим строком повернення 16.10.2014 року. Відповідно до п.п.2.2., 3.2.1. кредитного договору, за користування кредитом банк нараховує проценти, а позичальник у строк до 25 числа (включно) кожного поточного місяця, а також на день закінчення строку дії договору сплачує проценти [PERSON] за період з 21 числа попереднього місяця по 20 число поточного місяця включно. Позичальник зобовязався здійснювати погашення кредиту та сплату процентів, комісійних винагород в повному обсязі та на умовах, передбачених договором (а.с.4-8). 30.09.2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду (Договір про зміни) №1 до договору №02/227Ф про надання споживчого кредиту від 18.10.2007 року (а.с.9). Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, позичальник систематично порушував строки сплати кредиту та процентів, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с.14-17). За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). В силу дії ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Відповідно до п.5.9. Кредитного договору сторони домовились, що позовна давність про стягнення неустойки (пені, штрафу) встановлюється тривалістю в три роки (а.с.6). Позивачем станом на 18.08.2015 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості [PERSON] перед банком за кредитними зобов'язаннями в розмірі 228 910,86 грн., з яких: сума простроченої заборгованості за кредитом 189 993,81 грн., сума простроченої заборгованості за відсотками 3 006,69 грн., комісія за РКО 400,00 грн., пеня 35 510,36 грн. (а.с.14-17). Будь-яких доказів на спростування доводів позивача та вказаного розрахунку заборгованості відповідачем суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення належного виконання зобов'язань по договору №02/227Ф про надання споживчого кредиту, між банком та відповідачем 18.10.2007 року було укладено договір застави рухомого майна (транспортних засобів), згідно п. 1.1 якого відповідач, передав в заставу банку транспортний засіб марки MITSUBISHI Lancer 1,6 Comfort, легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) №JMBSRC3A7U022876, колір чорний. Документом, що посвідчує право власності заставодавця на майно, є свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії АТС №032703, видане 1-шим МРВ ДАІ м.Івано-Франківська 17.10.2007 року (а.с.12, 13). Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобовязання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» закріплено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Позивач звертався до Івано-Франківського міського суду із позовом до [PERSON] Сулікоєвич про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, який 11.12.2014 року заочним рішенням був задоволений. Згідно вказаного рішення суду стягнуто із [PERSON] Сулікоєвич та [PERSON] в солідарному порядку в користь Публічного акціонерного товариства [PERSON] Ворота 123 750 грн. 78 коп. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 02/227Ф від 18.10.2007 року за період з 18.10.2007 року по 17.07.2014 року, та по 618 грн. 75 коп. судового збору з кожного (а.с.53, 54). Однак, вищезазначене рішення суду на даний час так і не виконане, що підтверджується інформацією про виконавче провадження (а.с.47-49). Згідно висновку Верховного суду України у спорі про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа 6-73 цс 13, постанова від 04.09.2013 року) наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке не виконане, не може бути перешкодою для звернення стягнення на майно, передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобовязання позичальника за кредитним договором. Враховуючи вищенаведене та наявність доказів, які підтверджують неналежне виконання [PERSON] Сулікоєвич своїх зобовязань за кредитним договором, суд приходить до переконання, що позивач набув права звернення стягнення на предмет застави. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить суд звернути стягнення на предмет застави шляхом надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу від імені [PERSON] Сулікоєвич з іншою особою-покупцем за ціною визначеною за згодою сторін або на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності. Приймаючи до уваги, що даний порядок звернення стягнення на нерухоме майно, не суперечить закону і найбільш повно враховує інтереси заставодавця, суд дійшов висновку про те, що ця вимога позивача підлягає до задоволення. Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до постанов Правління Національного банку України від 31.07.2014 року №456 та від 04.12.2014 року №781 АТ [PERSON] Ворота визнано неплатоспроможним та запроваджено процедуру ліквідації. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.12.2014 року №142 розпочато процедуру ліквідації АТ [PERSON] Ворота та призначено [PERSON] Уповноваженою особою Фонду на його ліквідацію (а.с26-29). Відповідно до п.22 ч.1 ст. 5 Закону України Про судовий збір №3674-VI від 08.07.2011 року із змінами, внесеними згідно із Законом № 590-VII від 19.09.2013 від сплати судового збору звільняються Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. А тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 2 289,11 гривень судового збору (згідно п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» із змінами, внесеними згідно із Законом № 590-VII від 19.09.2013 розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру з 23.10.2013 року становить1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати). На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу», ст.ст. 11, 15, 16, 525, 526, 530, 589, 590, 610-112, 1049-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved