Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 2008/688-ф03.14/23 від 04.09.2008 року у розмірі 60343,85 доларів США та судовий збір у розмірі 24267,28 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 04.09.2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» і [PERSON] був укладений договір кредиту № 2008/688-ф03.14/23, відповідно до умов якого, відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені в договорі, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, передбачені договором та графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу кредитні кошти. Однак, в порушення умов договору кредиту, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 11.09.2017 року виникла заборгованість за кредитом - 35867,82 доларів США, за відсотками - 24476,03 доларів США. Вказуючи на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розглянути справу без участі представника банку. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що при укладенні кредитного договору банк не ознайомив відповідача з умовами отримання кредиту, можливі ризики, у зв`язку з чим відповідач через підвищення курсу валют опинилася у вкрай невигідному становищі. Також вважає, що банк був позбавлений повноважень на видачу кредиту в іноземній валюті - доларах США. Крім того, на стадії судових дебатів заявив про пропуск строку позовної давності. При цьому пояснив, що кінцевий строк виконання зобов`язань за договором кредиту визначено договором - 2028 рік, а право вимоги у позивача виникло у дату нездійснення позичальником чергового платежу за договором кредиту, при цьому останній платіж відповідачем здійснено 08.07.2013 року. Отже, строк позовної давності для пред`явлення будь-якого позову про захист прав кредитора сплив 09.07.2016 року, а з даним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося лише 05.10.2017 року, тобто більше ніж через рік після закінчення строку позовної давності. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 04.09.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор) і [PERSON] (Позичальник) був укладений договір кредиту № 2008/688-ф03.14/23, відповідно до умов якого остання отримала на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 41490 доларів США зі сплатою 13,50% річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених у додатку №1 до цього договору, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 03.09.2028 року (т. 1 а.с. 4-6). Так, пунктом 1.3. в якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення зобов`язань за цим Договором, Кредитор укладає: 1.3.1. в день укладення цього Договору - з Позичальником, іпотечний договір за умовами якого Позичальник передає Кредитору в іпотеку майнові права на незакінчене будівництвом нерухоме майно, а саме: квартиру будівельний номер [NUMBER] на 5 поверсі, загальною площею 81,86 квадратних метрів, що будується за адресою: [ADDRESS] , для придбання якого, згідно з п. 1.2. цього Договору, надається Кредит, заставною вартістю 293795,54 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору (за 100 доларів США=485,07 грн.) еквівалентно сумі 60567,66 доларів США; - 1.3.1.1. протягом двох робочих після реєстрації права власності на нерухоме майно, зазначене в п. 1.3.1. цього договору, з Позичальником додаткову угоду до іпотечного договору, в якій сторони змінюють опис предмета іпотеки: замість майнових прав на незакінчене будівництвом нерухоме майно-саме нерухоме майно, яке належить Позичальнику на праві власності із зазначенням його реєстраційних даних та з посиланням на відповідний правовстановлюючий документ. Додаткова угода про внесення змін до іпотечного договору посвідчується нотаріально. При цьому нотаріус здійснює відповідну перереєстрацію заборони відчуження. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦПК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним вище договором кредиту, 04.09.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» і [PERSON] був укладений іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1255, відповідно до якого [PERSON] передала Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру будівельний 37, що знаходиться на 5 поверсі, загальною площею 81,86 квадратних метрів, що будується за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 76-77). Згідно договору від 19.02.2013 року про внесення змін №1 до договору кредиту № 2008/688-ф03.14/23 від 04.09.2008 року, згідно якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі, яка на момент підписання цього договору про внесення змін складає 35957,84 доларів США зі сплатою 0% річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в додатку №1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною (т. 1 а.с. 7-14). Відповідно до договору від 19.02.2013 року про внесення змін №2 до договору кредиту № 2008/688-ф03.14/23 від 04.09.2008 року, згідно якого сторони прийшли до взаємної згоди внести наступні зміни до умов кредитування, які викладені в договорі кредиту, зокрема: п. 2.1. встановити, що погашення залишку заборгованості позичальника за кредитом та процентами, що нараховані станом на 19.02.2013 року здійснюватиметься після спливу шестимісячного строку з дати підписання цього договору про внесення змін; п. 2.2. встановити процентну ставку за користування кредитом в розмірі 1% річних протягом шестимісячного строку з дати підписання цього договору про внесення змін; п. 2.3. після спливу строку, зазначеного у п. 2.2 цього договору про внесення змін, на кожний наступний річний період, починаючи з 19 серпня 2013 року процентна ставка за користування кредитом встановлюється у розмірі та за правилами, визначеними у договорі кредиту на дату укладення цього договору про внесення змін; п. 2.4. сторони домовились, що погашення кредиту в сумі 35957,84 доларів США здійснюється позичальником не пізніше 16 серпня 2013 року; п. 2.5. сторони домовились встановити наступний порядок сплати процентів за користування кредитом: п.п. 2.5.1 сплата відстрочених до сплати процентів за користування кредитом, що нараховані станом на 19 серпня 2013 року в сумі 2079,95 доларів США здійснюється позичальником не пізніше 16 серпня 2013 року; п.п. 2.5.2. сплата залишкової частини відстрочених до сплати процентів за користування кредитом, що нараховані станом на 19 серпня 2013 року, в загальній сумі 4853,22 доларів США здійснюється позичальником, починаючи з 10 вересня 2013 року кожного місяця, рівними частинами не пізніше 10 числа кожного місяця, а також в день повернення заборгованості за відстроченими до сплати процентами в повній сумі відповідно до графіку, що викладений у додатку 1 до цього договору про внесення змін; та інше (т. 1 а.с. 15-17). Вищевказані зміни також вказані у договорі про внесення змін № 1 від 19.02.2013 року до іпотечного договору, посвідченого 04.09.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І., за реєстровим № 1255 (т. 2 а.с. 80). Відповідач отримала 04.09.2008 року грошові кошти у сумі 41490 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 2/20 від 04.09.2008 року (т. 1 а.с. 18). В порушення умов вищевказаних договорів, [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 11.09.2017 року виникла заборгованість. При цьому позивач вважає, що розмір заборгованості становить 6034,85 доларів США і складаєтьсяіз: заборгованості за кредитом - 35867,82 доларів США, заборгованості за відсотками - 24476,03 доларів США, згідно розрахунків (т. 1 а.с. 26-28). Крім того, відповідно до розрахунку станом на 11.09.2017 року, складеного позивачем, [PERSON] за договором кредиту № 2008/688-ф03.14/23 від 04.09.2008 року, в рахунок погашення заборгованості за період з 04.09.2008 року по 11.09.2017 року перерахувала заборгованість усього в сумі: 5622,18 доларів США - кредитні кошти, 18701,21 доларів США - проценти. 02.10.2017 року АТ «Укрсоцбанк» направило на адресу [PERSON] вимогу про усунення порушень, якою повідомив, що станом на 11.09.2017 року загальна сума заборгованості становить 76261,24 дол. США, а саме: за кредитом - 35867,82 дол. США, за відсотками - 24476,03 дол. США, по пені за несвоєчасне повернення кредиту - 9874,61 дол. США, по пені за несвоєчасне повернення відсотків - 6042,78 дол. США. Банк вимагає від [PERSON] у строк 30 днів з дати відправлення цієї вимоги, але не пізніше 3 днів з дати отримання, сплатити заборгованість по кредиту, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції. У разі невиконання цієї вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ЗУ «Про іпотеку», шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки чи вчинення виконавчого напису нотаріуса (т.1 а.с. 23). Між тим, як встановлено судом, на дату подання цього позову вимога банку виконана не була. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Згідно зі статтею другою Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Як вбачається з матеріалів справи, банк мав відповідні дозволи та ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями (т. 1 а.с. 109-120), тому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача в тій частині, що банк не мав повноважень на надання кредиту в іноземній валюті. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов`язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 12.07.2017 р. в рамках справи №6-708цс17. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу. Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 01.11.2017 року у справі № 6-1063цс17. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав, при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Пунктом 1.1.1. договору кредиту № 2008/688-ф03.14/23 від 04.09.2008 року передбачено, що погашення кредиту буде здійснюватися в наступному порядку до 10 числа кожного місяця, починаючи з жовтня 2008 року (останній платіж 03 вересня 2028 року) та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 03 вересня 2028 року включно, на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.7.3 договору кредиту, цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання Сторонами прийнятих не себе зобов`язань, з урахуванням положень п.7.5 цього Договору. Таким чином, сторони кредитного договору № 2008/688-ф03.14/23 від 04.09.2008 року письмово збільшили строк позовної давності та визначили, що договір діє до остаточного його виконання, а тому заява представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. Відповідно до висновку експерта № 19-3394/3395 судово-економічної експертизи по цивільній справі №496/3676/17, складеного 29.08.2019 року експертом Одеського Науково-дослідного інституту судових експертиз Бочкарьовим Д.О., за даними наданими на дослідження документів, сума заборгованості [PERSON] станом на 11.09.2017 року за кредитним договором № 2008/688-ф03.14/23 від 04.09.2008 року складає: за сумою кредиту в розмірі 33019,65 доларів США та суми несплачених процентів в розмірі 24150,31 доларів США, а не як зазначено у розрахунку заборгованості за сумою кредиту в розмірі 35867,82 доларів США та сумою процентів в розмірі 24476,03 доларів США (т. 3 а.с.165-185). Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що права позивача порушені, оскільки відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача про стягнення всієї суми заборгованості за договором кредиту № 2008/688-ф03.14/23 від 04.09.2008 року у розмірі 60343,85 доларів США, з яких: сума заборгованості за кредитом - 35867,82 доларів США, сума заборгованості за відсотками - 24476,03 доларів США, в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки згідно експертного дослідження розрахована вірна сума заборгованості за зазначеним кредитним договором, яка усього становить 57169,96 доларів США, тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. При поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 24267,28 грн. Суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову - на суму 60343,85 доларів США. Станом на 31.10.2019 року відповідно до даних Національного банку України курс валют становить 26,80 грн. за 1 долар США. Перераховуючи суму у 60343,85 доларів США в гривні і приймаючи до уваги ставку судового збору, визначену Законом України «Про судовий збір» для сплати судового збору при поданні позову, суд приходить до висновку, що судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам становить 21430,16 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial