Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Представник позивачів звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування квартири недійсним. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що власниками квартири [ADDRESS] згідно свідоцтв про право на спадщину є [PERSON] та [PERSON] , яким належить по Ѕ частки вказаної квартири кожному. Представник зазначає, що відповідно до договору дарування частки квартири від 25.06.2019 [PERSON] подарував свою частку квартири [PERSON] . З пояснень представника убачається, що [PERSON] намірів дарувати свою частку квартири ніколи не мав, відповідача особисто не знає та ніколи не бачив, вказане житлове приміщення є його єдиним місцем проживання. Крім того, вказує, [PERSON] протягом останніх 10 років не працює, зловживає алкоголем, не здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, веде антисоціальний спосіб життя, після смерті батьків у 2016 році приводив до квартири невідомих людей, догляд за ним здійснювала його тітка [PERSON] , її чоловік [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] , який проживав разом з [PERSON] у квартирі на підставі договору оренди. Як зазначає представник, тітка [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами з приводу вчинення шахрайських дій щодо [PERSON] , оскільки останній кілька разів пропадав безвісти, з відеоспостереження будинку стало відомо, що його вивозили невідомі люди, які забрали усі документи на квартиру, в подальшому з`ясувалося, що це були [PERSON] , [PERSON] та дружина останнього [PERSON] . За зверненнями [PERSON] відкрито кримінальне провадження. 09.09.2019 [PERSON] знайшов на вулиці [PERSON] , який пояснив, що став жертвою обману та шахрайських дій [PERSON] , обставин підписання договору дарування своєї частки квартири у повній мірі не усвідомлював. Представник позивачів також вказує, що укладений оспорюваний договір є прихованим договором довічного утримання, оскільки на момент його укладення [PERSON] іншого житла або коштів щоб його винаймати не мав, з матеріалів кримінального провадження відомо, що сім`я [PERSON] зобов`язалась здійснювати догляд за [PERSON] , проте наразі вони такого догляду не здійснюють, не надають йому допомоги, не забезпечують одягом та взуттям, ліками, не сплачують за комунальні послуги, у зв`язку з чим вказаний договір має бути розірвано. [PERSON] як новим власником частки квартири поселено до квартири безхатька, який завдає шкоду її матеріальним цінностям, змінені двері до квартири, що в свою чергу порушує права [PERSON] як співвласника квартири. На підставі викладеного представник позивачів просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , зареєстрований у реєстрі за №1743 від 25.06.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некрасовою С.І., а також стягнути витрати на правову допомогу та судові витрати. У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечував. Ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 16.06.2020 явку відповідача [PERSON] визнано обов`язковою в судове засідання для дачі особистих пояснень. Проте відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрасова С.І. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, а також пояснення, у яких зазначила, що не мала жодних підстав відмовляти у посвідченні договору дарування, при його укладенні було дотримано всіх норм та умов, встановлених чинним законодавством, на думку нотаріуса на момент посвідчення договору наміри дарувальника повністю відповідали його волі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про на спадщину за законом від 06.02.2018, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірог Ю.С., спадкоємцями квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є його донька [PERSON] та його син [PERSON] , по Ѕ частині квартири (а.с.18). Як убачається з пояснень представника позивачів, позивач [PERSON] не проживає у спірній квартирі, вона мешкає разом з сином [PERSON] на окупованій території та винаймає квартиру. Згідно договору оренди квартири від 04.04.2019, позивач [PERSON] здала, а [PERSON] прийняв у тимчасове користування Ѕ квартири [ADDRESS] строком з 04.04.2019 до 04.04.2020 з орендною платою в розмірі комунальних платежів. Як убачається з квитанцій про сплату комунальних платежів за жовтень 2019 року, листопад 2019 року, грудень 2019 року, січень 2020 року, лютий 2020 року, березень 2020 року (а.с.141-142) платником вказано [PERSON] . Відповідно до договору дарування частки квартири від 25.06.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некрасовою С.І., [PERSON] подарував свою частку квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с.27-30). З інформаційної довідки державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №202775158 від 03.03.2020 вбачається, що Ѕ квартири [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.02.2018, а Ѕ вказаної квартири зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування від 25.06.2019 (а.с.143-144). Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 11.07.2018, [PERSON] звернувся до Оболонського УП ГУ НП в м. Києві з заявою про те, що 04.07.2019 у спірній квартирі без відома були змінені вхідні двері та вселилась невідома особа. Як убачається з матеріалів справи, тітка позивачів [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів та до народного депутата України [PERSON] з заявами з приводу вчинення шахрайських дій щодо [PERSON] , оскільки останній кілька разів пропадав безвісти, з відеоспостереження будинку їй стало відомо, що його вивозили невідомі люди, які забрали усі документи на квартиру. В подальшому належну [PERSON] частину квартири було відчужено на користь [PERSON] на підставі договору дарування. Судом встановлено, що у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа №756/10735/19 за заявою [PERSON] , [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , Орган опіки і піклування Оболонської РДА в м. Києві про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, встановлення піклування, призначення піклувальника. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04.02.2021 у вказаній справі №756/10735/19 призначено амбулаторну судово-наркологічну експертизу щодо [PERSON] . Згідно висновку судово-психіатричного експерта №248 від 20.05.2021, [PERSON] страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок зловживання алкоголем, має синдром залежності, виражені розлади особистості та поведінки, за своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує встановлення над ним опіки. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо; природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 зроблено висновок, що «особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України). За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є відсутність в учасника правочину (сторони договору) волевиявлення в момент вчинення правочину. За змістом ст.41 Конституції України та ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Викликана в якості свідка приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірог Ю.С. в судове засідання не з`явилася, повідомлялась належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що оспорюваний договір не посвідчувала та вважає свою присутність недоцільною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду показав, що [PERSON] зловживає алкогольними напоями і веде аморальний спосіб життя, а саме збирає пусті пляшки та ніде не працює. Вказав, що коли спілкувався з [PERSON] , той не зміг пояснити свідку навіщо він вчинив оспорюваний правочин. Свідок також повідомив, що у спірній квартирі на даний час проживає квартирант, якого привів син відповідача. Допитаний в судовому засідання в якості свідка [PERSON] показав, що він був чоловіком тітки позивачів, вони знайомі близько 40 років. Вказав, що [PERSON] займався збором склотари та макулатури, зловживав алкоголем. Свідок повідомив, що з 03 на 04 червня 2019 [PERSON] не прийшов ночувати у спірну квартиру, знайшовся тільки через декілька тижнів, коли свідок побачив його в Оболонському управлінні поліції, зі слів свідка [PERSON] був неадекватний, чи під гіпнозом, чи під дією якихось препаратів, самостійно відмовився спілкуватися зі свідком. Як пояснив свідок, [PERSON] розумів, що він подарував свою частку спірної квартири і ходив біля будинку, в якому розташована спірна квартира. Новий власник квартири поселив до квартири квартирантів, які начебто також були ошукані сином відповідача. Свідку також відомо зі слів [PERSON] , що одного дня до нього підійшла жінка, сестра сина відповідача, яка втерлася в довіру до нього, запропонувала нібито допомогти з оформленням спадщини, спадщина оформлялась за ініціативою [PERSON] , і після укладення спірного договору нотаріус запитала у [PERSON] чи не шкода йому дарувати квартиру. Свідок стверджував, що [PERSON] не розумів що він підписав. Суд звертає увагу на те, що позивач [PERSON] після вчинення оспорюваного договору, місця свого проживання не змінив, іншого місця проживання він також немає та за своїм матеріальним станом може бути віднесений до мало захищеної категорії населення. Матеріали справи не містять відомостей про те, що на підставі судового рішення позивача [PERSON] було виселено чи іншим чином позбавлено права користування спірною квартирою за ініціативою відповідача. На підставі вищевикладеного, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи, що в момент вчинення договору у позивача на його укладення не було вільного волевиявлення, суд приходить до висновку про наявність підстав, визначених ст.215 ЦК України, для визнання вказаного договору дарування частини квартири недійсним. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено в ході розгляду справи, будь-яких прав та інтересів позивача [PERSON] укладенням оспорюваного договору не порушено, жодних доказів на підтвердження порушення її прав стороною позивача не надано, у зв`язку з чим суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині заявленій позивачем [PERSON] . Інших доводів, які б спростували висновки суду, сторонами не надано. На підставі викладеного,

Outcome: approved