Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом 18.07.2016 року та просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № KRHTAN06140094 від 06.07.2007 року станом на 24.05.2016 року в загальному розмірі 100 727,76 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 15\~300,32 грн., по відсоткам за користування кредитом 18\~484,59 грн., по комісії за користування кредитом 1196,80 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 65\~746,05 грн.; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 06.07.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] як позичальником було укладено кредитний договір № KRHTAN06140094, за яким позивач надав відповідачеві кредит в розмірі 52\~526 грн. на строк з 06.07.2007 до 05.07.2012 року із погашенням кредиту шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів в розмірі по 1106,12 грн. Свої зобовязання за договором банк виконав, натомість відповідач покладені на нього обовязки належним чином не виконував, в результаті чого станом на 24.05.2016 року має заборгованість в розмірі 100 727,76 грн., яку представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] в примусовому порядку. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.02.2017 року скасовано заочне рішення суду від 31.10.2016 року та справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.61). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Зазначив, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було зараховано суму коштів, виручених за реалізацію предмету застави. Щодо застосування строку позовної давності, покладався на розсуд суду, однак наполягав на необхідності стягнення заборгованості по кредиту в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність, адже наданий банком розрахунок заборгованості вважав неналежним та недопустимим доказом, а відсутність первинних бухгалтерських документів свідченням того, що нараховані [PERSON] проценти за користування кредитом, залишок боргу за тілом кредиту не відповідають дійсності. Крім того, враховуючи, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено його довірителем в 2010 році, в той час як ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом в 2016 року, просив суд застосувати строк позовної давності, про що подав відповідну заяву (а.с.87). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином (а.с.95). З урахуванням думки представників сторін та прийнятті в судовому засіданні участі його повноважним представником, суд вважає за можливе справу розглянути за його відсутності. Суд,\~ вислухавши думку представників сторін, дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм належну правову оцінку, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.07.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (п.1.1 Статуту, а.с.13), як банком, та [PERSON] як позичальником, укладено кредитний договір № KRHTAN06140094, за умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти на строк з 06.07.2007 року по 05.07.2012 року у вигляді не поновлюваної лінії в розмірі 52\~256 грн., з яких 40\~400 грн. на купівлю автомобіля, інша частина коштів оплата послуг з реєстрації, страхування транспортного засобу тощо, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди в розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля (п.7.1, а.с.9). Сторонами погоджений порядок повернення кредиту, а саме в період з 06 по 10 число кожного місяця шляхом внесення щомісячного (ануїтетного) платежу у сумі 1106,12 грн. на розрахунковий рахунок, відкритий на імя позичальника № 29090058357556 (п.7.2 договору). Забезпеченням виконання зобовязань за кредитним договором визначено заставу належного позичальникові автомобіля марки ВАЗ 210994, Y6D21099470042522 (п.7.3 кредитного договору, а.с.9). Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним\~ договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти. В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання якого не допускається. Банк свої зобов'язання за кредитним договором № KRHTAN06140094 від 06.07.2007 року виконав належним чином, надавши відповідачу кредит в обумовленому розмірі на придбання транспортного засобу, тобто споживчі цілі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати їх повернення. Однак, в результаті неналежного виконання позичальником зобовязань станом на 24.05.2016 року виникла заборгованість за кредитом 15\~300,32 грн., по відсоткам за користування кредитом 18\~484,59 грн., по комісії за користування кредитом 1196,80 грн., а сумарно 34\~981,71 грн., яку суд вважає доведеною, а надані позивачем розрахунки заборгованості (а.с.5-7, 99) належними та допустимими доказами. Доказів в їх спростування відповідачем та його представником не надано. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності. Вирішуючи питання щодо можливості застосування строку позовної давності при вирішенні даного спору, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як акцентує увагу Європейський суд з прав людини в рішеннях у справах «Стаббігс на інші проти Великобританії» від 22.10.1996 рокута «Девеер проти Бельгії» від 27.02.1980 року, «…право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі й встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав…». Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом ст.261 ЦК України, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з умов кредитного договору від 06.07.2007 року, кредит надавався [PERSON] на строк з 06.07.2007 року по 05.07.2012 року із обовязком його погашення щомісячними ануїтетними платежами з 06 по 10 число кожного місяця (а.с.9). Отже, поряд зі встановленням строку дії договору до 05.07.2012 року сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Так, в порушення умов кредитного договору, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] вніс востаннє 08.11.2010 року 13\~171,50 грн. в рахунок погашення відсотків за користування кредитом, 3846,47 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязань, а також 79,52 грн. 27.11.2009 року в рахунок сплати комісії (щомісячної винагороди), що також не оспорював представник відповідача [PERSON] в ході судового розгляду справи та підтверджується наданим позивачем розрахунком. Отже, починаючи з 11.12.2010 року, коли [PERSON] допустив прострочення повернення кредиту, у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникло право на звернення до суду за захистом порушених прав як банківської установи, яке воно фактично реалізувало предявленням позову аж 18.07.2016 року, тобто після припинення дії договору та зі сплином більш ніж 5 років після невнесення позичальником чергового платежу, що є свідченням пропуску строку позовної давності, а відтак і підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, комісією та пенею. Стосовно нарахованих ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» процентів за користування кредитом, суд виходить з наступного. У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 07.09.2016 року у справі №6-1412цс16 та від 09.08.2017 року у справі № 6-2322цс16, після закінчення строку дії договору стягнення процентів за користування кредитом здійснюється за ставкою, встановленою договором, яка застосовується після спливу визначеного у договорі строку повернення кредиту, а якщо це не передбачено умовами договору, то визначення розміру процентів здійснюється на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України. Окрім того, підлягають застосуванню положення ст.625 ЦК України, яка регламентує відповідальність позичальника за неналежне виконання грошового зобовязання. Однак, в обох випадках, проаналізованих Верховним Судом України із наведенням правових висновків, мало місце предявлення банком позову після сплину строку дії кредитного договору, але виключно в межах строку позовної давності, який в даному випадку є визначальним для стягнення процентів за користування кредитом та застосування до позичальника відповідальності за ст.625 ЦК України в поєднанні зі стягнення процентів за ст.1048 ЦК України. Враховуючи те, що строк дії кредитного договору від 06.07.2007 року сплинув 06.07.2012 року, пролонгація його сторонами не здійснювалась, в той час як ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом 18.07.2016 року, тобто зі сплином більше 4-х років з пропуском строку давності, про застосування якого заявлено відповідачем, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин вказаної вище правової позиції Верховного Суду України в порядку ст.360-7 ЦПК України та нарахування процентів за користування кредитом за подвійною обліковою ставкою НБУ із застосуванням до позичальника наслідків порушення кредитно-договірних зобовязань, передбачених ст.625 ЦК України, про що відповідних вимог банком також не заявлялось. Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки сплив позовної давності за кредитним договором до основного зобовязання (тіла кредиту, процентів, комісії), про що заявлено відповідачем, визначає і застосування позовної давності до нарахованої банком пені, який пропущено ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а вимоги про його поновлення позивачем не заявлялось, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України та з огляду на ухвалення рішення на користь відповідача, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed