Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 22 листопада 2005 року між ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український [PERSON]», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 174, відповідно до умов якого банк надав кредит у розмірі 27000 доларів США, який позичальник зобовязався сплатити в порядку та в строки, визначені кредитним договором. [PERSON] натомість свої обов'язки за кредитним договором не виконує, тому позивач прийняв рішення звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. В забезпечення виконання вимог за кредитним договором між позивачем та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 174/1 від 22 листопада 2005 року, відповідно до якого в іпотеку банку було передано трикімнатна квартира [ADDRESS]. Відповідно до умов іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки задовольняються вимоги позивача до боржника у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу або процентів. У звязку із нездійсненням позичальником у встановлені кредитним договором строки платежів за кредитом та нарахованими процентами, у нього виникла прострочена заборгованість за сумою кредиту. Банк 15 квітня 2015 року направив вимогу про дострокове повернення кредиту. Однак третя особа, отримавши вимогу 22 квітня 2015 року, її не виконала, прострочену заборгованість не погасила, тому станом на 25 жовтня 2015 року заборгованість третьої особи перед позивачем з основної суми кредиту становить 8831,09 доларів США та з процентів за користування - 1104,09 доларів США. Внаслідок невиконання умов кредитного договору до сплати позичальнику була обрахована сума пені, яка за період з 21 лютого 2015 року по 5 жовтня 2015 року складає 12,23 доларів США. На підставі іпотечного договору, укладеного із відповідачем, позивач має право задовольнити свої вимоги щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, пені та всі інші суми, передбачені кредитним договором, а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов'язані із реалізацією прав, що випливають з іпотечного договору, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, одержавши задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки. На підставі наведеного просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 22 листопада 2005 року на [ADDRESS], для задоволення вимог ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] за кредитним договором від 22 листопада 2005 року за сумою кредиту, процентами за користування кредитом та пенею за порушення строків виконання боргових зобовязань в загальному розмірі 9935,18 доларів США та еквівалент 12,23 доларів США, що становить 279,90 грн, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу позивачем від свого імені предмету іпотеки покупцеві на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна із наданням позивачу всіх повноважень продавця необхідних для здійснення продажу. Також просив суд стягнути з відповідача на користь банку витрати по сплаті судового збору. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити вказану справу за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні поданого позову в повному обсязі та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Ані відповідачка, [PERSON], ані третя особа, [PERSON], до судового засідання не зявились за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, не надавши заяв про можливість розгляду справи у їх відсутність. Таким чином зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 169, 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а за ч. 1 ст. 629 ЦК договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. ч. 2, 3 ст. 533 ЦК, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно із ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 551 ЦК предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. На підставі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Матеріалами справи встановлено, що 22 листопада 2005 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником якого згідно статуту від 27 жовтня 2014 року є Публічне акціонерне товариство «Перший Український [PERSON]», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 174, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 27000 доларів США на придбання автомобіля строком повернення до 21 листопада 2019 року на підставі встановленого у Додатку № 1 до договору графіку та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних. При цьому відсотки за безпідставне користування кредитом при простроченні заборгованості нараховуються у розмірі 18 % річних. Згідно п. 3.4.1 та п. 3.4.2 кредитного договору позичальник зобов'язується повернути банку кредит в повному обсязі згідно встановленого графіку та сплачувати відсотки за користування наданим кредитом до 20 числа кожного місяця. За п. 4.1. кредитного договору забезпеченням зобовязань позичальника за даним договором є застава [ADDRESS]. Також договором передбачено (п. 5.1), що за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом позичальник сплачує неустойку в вигляді пені в розмірі 0,01 % від суми заборгованості, однак не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. При цьому за п. 3.1.5 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення всього кредиту разом із розрахованими процентами при невиконанні ним зобов'язань за кредитним договором (а. с. 11-15, 16-17, 36-39). Відповідно до іпотечного договору № 174/1 від 22 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом, [PERSON], реєстр № 4006, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником якого згідно статуту від 27 жовтня 2014 року є Публічне акціонерне товариство «Перший Український [PERSON]», та [PERSON], вбачається. що іпотекодавець (майновий поручитель) передає в іпотеку іпотекодержателю [ADDRESS], яка була оцінена в сумі 172149 грн., в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором від 22 листопада 2005 року № 174, в тому числі повернення наданого кредиту, сплати відсотків за користування кредитом (в тому числі за підвищеними відсотками). За вказаним іпотечним договором зазначено в розділі 4, що в разі неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі з підстав, встановлених ст. 12 Закону України «Про іпотеку». Так в разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, де зазначається зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене на підставі рішення суду. Іпотекодержатель вправі від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві. В цьому разі іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця про свій намір укласти такий договір. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодержателем та покупцем та погоджується із іпотекодавцем (а. с. 22-26, 35). За розрахунком заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2005 року № 174 вбачається, що станом на 25 жовтня 2015 року позичальник заборгував позивачу з нарахованих відсотків за користування наданим кредитом - 1104,09 доларів США, з погашення суми наданого кредиту - 8831,09 доларів США, з нарахованої за порушення умов кредитного договору пені - 12,23 доларів США, що загалом становить 9947,41 доларів США (а. с. 8-10). Факт наявності заборгованості у позичальника у вказаному за розрахунком банку розмірі підтверджується умовами кредитного договору від 22 листопада 2005 року з відповідними додатками до нього. Суд встановив, що 15 квітня 2015 року представниками позивача на адресу [PERSON] була направлена вимога про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2005 року (а. с. 19-20, 21). Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (далі за текстом рішення [PERSON]) в разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. За ст. 11 [PERSON] Закону майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Згідно із ст. 12 [PERSON] Закону в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 [PERSON] Закону в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За ч. 1 ст. 38 [PERSON] Закону зазначено, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Згідно із ч. 6 ст. 38 [PERSON] Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. На підставі ст. 39 [PERSON] Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Таким чином у судовому засіданні на підставі вивчених доказів було встановлено факт наявності у позичальника відповідальності перед позивачем за кредитним договором від 22 листопада 2005 року № 174 за порушення [PERSON] умов вказаного кредитного договору, внаслідок чого у представників банку виникло законне право на стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, належного майновому поручителю, [PERSON] Вирішуючи питання про розмір заборгованості [PERSON] перед банком за кредитним договором від 22 листопада 2015 року суд зазначає, що до правовідносин, які склались між сторонами кредитного договору № 174 необхідно застосувати [PERSON] України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року із змінами та доповненнями від 12 лютого 2015 року. Так за ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. В п. 5 ст. 11 «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема, затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Згідно ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно Наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ № 33/6/а від 7 жовтня 2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). На виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» 2 грудня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1275-р, яким було затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», згідно п. 20 ч. 1 якого місто Маріуполь Донецької області входить до «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». За матеріалами справи вбачається, відповідач та третя особа постійно були зареєстровані в [INFO], тому на них розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», які досі є чинними. З урахуванням наведеного суд вважає необхідним частково відмовити ПАТ «ПУМБ» у його вимогах щодо стягнення суми нарахованої пені в розмірі 12,23 доларів США, оскільки зазначені вимоги банку суперечать ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», бо зазначені суми неустойки були нараховані позивачем після 14 квітня 2014 року, а з часу набрання чинності Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не були банком скасовані, чого вимагає цей [PERSON]. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що загальна заборгованість позичальника за кредитним договором від 22 листопада 2005 року № 174, яка була доведена ПАТ «ПУМБ», складається з боргу третьої особи за нарахованими відсотками за користування наданим кредитом в розмірі 1104,09 доларів США та з погашення суми наданого кредиту в розмірі 8831,09 доларів США, що загалом дорівнює 9935,18 доларів США. Таким чином на підставі встановлених у судовому засіданні обставин та враховуючи норми матеріального права суд дійшов висновку, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором від 22 листопада 2005 року він заборгував ПАТ «ПУМБ» загалом 9935,18 доларів США, тому представники позивача мають законне право вимагати проведення звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, [PERSON] Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). На підставі переліченого вимоги ПАТ «ПУМБ» підлягають задоволенню шляхом проведення звернення стягнення на [ADDRESS], що належить [PERSON], на користь позивача у рахунок погашення боргу за кредитним договором № 174 від 22 листопада 2005 року на загальну суму 9935,18 доларів США, шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки із наданням права банку продати предмет іпотеки з встановленням початкової ціна на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, надавши банку всі права продавця. В той же час суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Суд на підставі наведеного зазначає, що майновий поручитель, [PERSON], підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 грудня 2015 року, за яким [PERSON] є власником лише [ADDRESS] (загальна площа 59,7 кв. м.); з копії паспорту відповідачки, де вбачається, що вона одружилась 24 червня 2005 року із [PERSON] та є зареєстрованою постійно в [ADDRESS] з 27 липня 2005 року по теперішній час, що також підтверджується відомостями з ГУ ДМС в Донецькій області Орджонікідзевського РВ в м. Маріуполі та отриманням нею судових викликів за вказаною адресою (а. с. 31-32, 59, 66, 69-71). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним по справі №6-57цс15 у постанові від 27 травня 2015 року та по справі 6-483цс15 у постанові від 9 вересня 2015 року, вбачається, що установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Оскільки вказаний [PERSON] не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Таким чином рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Крім цього суд зазначає, що за ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який набув чинності з 15 жовтня 2014 року, протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43 - 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку». Враховуючи, що суд вже встановив, що за Розпорядженням № 1275-р від 2 грудня 2015 року Кабінету Міністрів України відповідно до п. 20 ч. 1 «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» місто Маріуполь Донецької області відноситься до вказаного Переліку, то [ADDRESS], яка перебуває в іпотеці та належить відповідачу, розташована на території проведення антитерористичної операції, тому в цьому випадку зупинено дію ст. 38 Закону України «Про іпотеку» у частині реалізації права іпотекодержателя, позивача, на продаж даної квартири, предмету іпотеки. Таким чином суд дійшов висновку, що на час дії ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» унеможливлюється фактична реалізації права іпотекодержателя, позивача, на продаж предмета іпотеки, [ADDRESS]. Враховуючи перелічені правові норми та встановлені обставини, суд вважає необхідним у резолютивній частині рішення, задовольняючи частково вимоги банку, зазначити, що рішення суду не підлягає виконанню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та в частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь банку понесені ПАТ «ПУМБ» та документально підтверджені витрати з оплати судового збору при зверненні до суду із вказаним позовом в сумі 3414,92 грн.

Outcome: partial