Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Прокурор в інтересах держави в особі Запорізької міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, в обґрунтування позову вказавши наступне. 10 жовтня 2014 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, укладено договір дарування, відповідно до умов якого, Дарувальник передає у власність Обдаровуваної безоплатно, квартиру, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сорок років Радянської України[ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON]М в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В ході розгляду справи було зясовано, що Дарувальник за договором від 10.10.2014 року [PERSON] померла 05 січня 2014 року. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2015 року визнано недійсним з моменту вчинення договір дарування квартири [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя, укладений 10 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1844. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2015 року визнано відумерлою спадщиною квартиру [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя після смерті [PERSON], яка померла 05 січня 2014 року. Передано квартиру [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя, як відумерлу спадщину, у власність Територіальній громади в особі Запорізької міської ради. На теперішній час власником вищевказаної спірної квартири є Територіальна громада в особі Запорізької міської ради. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухома майно від 16.11.2015 року, власником № 17 в буд. 76 по вул. Сорок років Радянської України в м. Запоріжжя зазначена [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2015 року. Позивач посилаючись на те, що на сьогоднішній день Запорізька міська рада, як власник вказаної спірної квартири не має можливості нею розпоряджатися, оскільки це нерухоме майно вибуло з її володіння, просить суд витребувати з володіння [PERSON] на користь Територіальної громади Запорізької міської ради квартиру [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя та зобовязати Пяту Запорізьку державну нотаріальну контору скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 10020739 від 12.06.2015 року. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Запорізької міської ради, [PERSON], третя особа Пята Запорізька державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно, який ухвалою суду від 01.06.2017 року прийнято судом та обєднано із первісним позовом. У зустрічному позові [PERSON] зазначала, що 10.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] 12.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя. Даний договір посвідчено державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 3-634. Так, договір купівлі-продажу від 12.06.2015, відповідно до якого [PERSON] стала власником кв. № 17 у буд.№ 76 по вул. Сорок років Радянської України в м. Запоріжжя не визнано судом недійсним та його недійсність прямо не встановлена законом, а відтак такий договір є правомірним та відповідно [PERSON] є власником вищезазначеної квартири. Крім того, [PERSON] є кінцевим набувачем спірного нерухомого майна та добросовісним набувачем, оскільки вона не знала і могла знати про можливе існування порушень при укладанні попереднього договору дарування, а також, як покупець за правочином, вона виконала всі умови за договором, однак ознайомившись з матеріалами справи № 335/12031/15-ц встановила, що право власності зареєстровано за територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, що порушує право власності позивача, а тому позивач просила суд визнати за [PERSON] право власності на кв.№ 17 у буд.№ 76 по вул. Сорок років Радянської України в м. Запоріжжя на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2015 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори, який зареєстровано в реєстрі за № 3-634. У судовому засіданні прокурор первісний позов підтримав у повному обсязі та просить його задовольнити, проти зустрічного позову заперечує. Представник Запорізької міської ради у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. У судове засідання відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] не зявилася, уповноважений представник надав суду заяву, у якій просить суд розглядати справу у відсутність [PERSON] та її представника, проти первісного позову заперечує, зустрічний позов підтримує. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, заперечень проти позову не подала. Представник третьої особи П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Відповідно до ст. 386 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до\~ст. 387 ЦК України\~встановлено, що власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника не з їхньої волі, що передбачено ч. 1\~ст. 388 ЦК України. Судом встановлено та матеріалами справи доведено, що 10 жовтня 2014 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, укладено договір дарування, який посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 1844. Відповідно до п.п. 1, 2 договору, Дарувальник передає майно у власність Обдаровуваної безоплатно. Квартира, що відчужується за цим договором, розташована за адресою: місто Запоріжжя, вул. Сорок років Радянської України[ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу за № 27956987 від 10.10.2014 року. Встановлено, що 05 січня 2014 року [PERSON] померла, про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 417 від 23 січня 2014 року та видано свідоцтво про смерть серії 1-ЖС № 283989 від 23 січня 2014 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2015 року у справі № 335/4414/15-ц позовні вимоги задоволено, визнано недійсним з моменту вчинення договір дарування квартири [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя, укладений 10 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1844. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2015 року визнано відумерлою спадщиною квартиру [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя після смерті [PERSON], яка померла 05 січня 2014 року. Передано квартиру [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя, як відумерлу спадщину, у власність Територіальній громади в особі Запорізької міської ради. З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2015 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя, посвідчений 12.06.2015 року державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3-634. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2015 року [PERSON] за життя квартиру не відчужувала, а складений після її смерті договір дарування квартири на користь [PERSON], у якої квартиру придбала [PERSON] визнаний недійсним. Згідно до ч. 1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником вищевказаної спірної квартири є Територіальна громада в особі Запорізької міської ради, на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2015 року. Відповідно до ст.\~16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в разі його невизнання, або порушення. Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. З матеріалів справи вбачається, що 02.06.2017 року Виконавчим комітетом Запорізької міської ради видано ордер № 6 на службове житлове приміщення, спірну квартиру, - [PERSON], третій особі по справі. З урахуванням тих обставин, що з власності Запорізької міської ради майно не вибуло, фактично підставою позову є мешкання сторонніх осіб у квартирі, яка належить територіальній громаді в особі Запорізької міської ради, вимоги щодо усунення перешкод у користуванні власністю не заявлялися, доказів, які б свідчили про перешкоджання позивачу у реалізації його прав та охоронюваних законом інтересів суду не надано, підстав для витребування майна ані від [PERSON], ані від [PERSON] немає, а тому у задоволенні позову прокурора в інтересах Запорізької міської ради, заявленого з підстав, передбачених ст. 387,388 ЦК України, слід відмовити. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON], суд приходить до наступного висновку. За змістом ст. ст. 330, 334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у добросовісного набувача з дня державної реєстрації, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права) , а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з положення зазначеної статті, для можливості звернення до суду з позовом про визнання права власності має бути наявний спір щодо визнання такого права, або наявність факту не визнання такого права іншими особами. Відповідно до ст. 386 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позов, що підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, складається з двох обовязкових елементів предмету (матеріально-правових вимог) та підстав (обставин, на які посилається позивач, і норм матеріального права, які, на його переконання, підлягають застосуванню до спірних правовідносин). З огляду на диспозитивність як одну із складових цивільного процесу, суд не має права самостійно (на власний розсуд) змінювати підставу позову та застосовувати до спірних правовідносин іншу норму закону, ніж ту, на застосуванні якої наполягав позивач. Відповідно до ст.\~16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в разі його невизнання, або порушення. Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Запорізька міська рада не оспорює виникнення у [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі- продажу від 12.06.2015 року, як і відсутні докази оспорення, невизнання цього з боку відповідача [PERSON], а тому за відсутності обставин, зазначених в ст.392 ЦК України, відсутні підстави задоволення вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку ст. 392 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] набула права власності на спірне майно з підстав, не заборонених законом, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу та право власності зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 39011654 від 12.06.2015 року. За таких обставин, суд знаходить правильним відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON], заявленому з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України, оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого права, виходячи з формулювань позову, положенням вищевказаної норми цивільного кодексу не відповідає, що є підставою для відмови у позові з підстав того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. При цьому суд зауважує, що покупець майна [PERSON] відповідно до законодавства має засоби юридичного захисту свого цивільного права, у тому числі з урахуванням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який встановлює підстави та порядок реєстрації права власності на нерухоме майно та за наявності спору щодо порядку реєстрації речових прав має право на звернення до суду з відповідним позовом.

Outcome: dismissed