Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду із позовом про визнання одноособового приватного права власності на житлове приміщення, посилаючись на те, що [PERSON] придбала у [PERSON] 6/100 частин житлового будинку [ADDRESS] вигляді квартири [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 19.05.1989 року, посвідченого Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-655. Згідно довідки Чернівецького КОБТІ № 341 від 07.02.2020 року проведена реєстрація права власності на дане нерухоме майно, яке відповідно довідки Чернівецького КОБТІ № 387 від 07.02.2020 року співпадає з квартирою [ADDRESS] . З відповідачем позивачка перебула у шлюбі з [INFO] народження. У 1986 році у шлюбі у них народилась дочка [PERSON] . Сімейне життя у них не склалось і в липні 1988 року вони розійшлись та не підтримували сімейних відносин. Шлюб між ними було розірвано згодом на підставі рішення суду від 27.02.1990 року. Вказував, що батьки позивачки довідавшись, що вона буде розлучатись для забезпечення її та дитини житлом домовились із [PERSON] , що вона з дитиною буде проживати у нього та згодом погодився продати спірну квартиру. Кошти на купівлю квартири були надані батьки оскільки позивачка знаходилась у тяжкому матеріальному становищі. На час купівлі квартири з відповідачем вона не підтримувала з відповідачем сімейних відносин. Наскільки їй відомо після розірвання шлюбу відповідач мав намір виїхати за межі України до США. Враховуючи те, що квартира була придбана під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу позивачка вважає дане майно своєю приватною особистою власністю та з посиланням на норми матеріального та процесуального права просив визнати за [PERSON] одноособове право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69,9/69/1 кв.м. в тому числі житловою 39,0 кв.м.. В судове засідання представник позивачка та її представник не з`явилися. Її представником подано заяву про розгляд справи без їх участі. Позов підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, а тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності\~до ч.1,\~ч.2\~ст.\~89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 02.11.1984 року, яким між ними було розірвано рішенням Першотравневого районного (міського) народного суду від 27.02.1990 року (а.с. 7). 19.05.1989 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 6/100 частин жилого будинку по [ADDRESS] (а.с.3-4). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом ст. 69-70 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Отже для застосування ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено, що \~майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). Як зазначила позивачка на час придбання квартири вони з чоловіком уже не перебували у фактичних шлюбних стосунках та квартира була придбана за кошти її батьків. Враховуючи викладене,\~дослідивши та\~проаналізувавши в\~сукупності письмові\~докази,\~

Outcome: approved