Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» (далі по тексту - первісний позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 101, 10 кв.м, житловою площею 69, 00 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] (далі по тексту - спірна квартира, нерухоме майно) в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Кредитним договором № KF30313 від 06.02.2006 у розмірі: 102955, 00 доларів США - заборгованість по тілу кредиту (по курсу НБУ станом на 07.10.2014 становить 1 333 169, 34 грн.); 10 638, 02 доларів США - заборгованість по відсоткам (по курсу НБУ станом на 07.10.2014 становить 137 762, 61 грн.); 62 445, 36 грн. пені - на користь позивача та встановити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення торгів та встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3775, 80 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», правонаступником якого є позивач, звернулось до суду з позовом до [PERSON] та членів його сім`ї про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із спірної квартири. Проте з Державного реєстру іпотек було вилучено запис про іпотеку та арешт, якими було обтяжено спірну квартиру. Після цього спірна квартира була відчужена на користь [PERSON] . Разом з тим, Банк не надав згоди на відчуження предмету іпотеки та вилучення запису із вказаного реєстру. За даним фактом до Житомирського відділу поліції ГУНП у Житомирській області було направлено звернення, нараз проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні. В подальшому позивач набув права вимоги за Іпотечним договором, укладеним між [PERSON] та Банком, а відтак і до нового власника спірного майна, [PERSON] , оскільки боржник своїх зобов`язань не виконує, кошти за кредитним договором не повертає. Від відповідача відзив у зв`язку із зміною предмету позову не надходив. Крім того, відповідачем за первісним позовом, який втратив статус відповідача після подання заяви про заміну сторони у справі, [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) було подано зустрічний позов, сторони - відповідач 1 за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (позивач за первісним позовом, замінений в подальшому правонаступником ТОВ «ФК «Траст Фінанс»), відповідач 2 за зустрічним позовом - [PERSON] (відповідач за первісним позовом, який втратив статус відповідача після подання заяви про заміну сторони у справі), третя особа за зустрічним позовом - [PERSON] (відповідач за первісним позовом, який втратив статус відповідача після подання заяви про заміну сторони у справі), відповідно до якого [PERSON] просила визнати договір іпотеки від 06.02.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» та [PERSON] , оскільки квартира, яка була передана в іпотеку, придбана [PERSON] та [PERSON] та є їхньою спільною сумісною власністю. Разом з тим, згоду на укладення договору іпотеки [PERSON] не надавала, спільне майно було передане в іпотеку без її відома, а відтак наявні підстави для визнання договору іпотеки недійсним. 30.01.2015 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду. 04.08.2015 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», [PERSON] про визнання правочину недійсним до спільного провадження разом із первісним позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виселення та звернення стягнення на предмет іпотеки та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. 06.02.2016 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. за клопотанням представника позивача вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно. 05.07.2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. відмовлено у задоволенні заяви первісного відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову. На підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-895 від 16.11.17 року вказану справу передано до провадження судді Мальцева Д.О. 22.11.2017 справу повернуто керівнику апарату Шевченківського районного суду Києва, оскільки час перевірки суддею наданих матеріалів та вирішення питання щодо прийняття справи до свого провадження було виявлено відсутність повного тексту ухвали судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І., прийнятій за результатами розгляду заяви [PERSON] про скасування ухвали про забезпечення позову у вказаній цивільній справі. 23.04.2018 справу було передано судді Мальцеву Д.О. після усунення вказаних недоліків оформлення справи. 23.04.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. 12.06.2018 до суду надійшов відзив [PERSON] 12.06.2018 до суду надійшов відзив [PERSON] 12.06.2018 до суду надійшло клопотання про призначення експертизи від [PERSON] . 12.06.2018 від [PERSON] в статусі третьої особи надійшов відзив. 11.07.2018 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» надійшла заява про заміну сторони у справі - позивача Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» на його правонаступника, заявника. 12.07.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. замінено первісного позивача Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС». 29.10.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. заяву представника позивача про зміну підстав та предмету позову залишено без руху. 10.06.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. повернуто позивачу заяву про зміну предмету та підстав позову. 19.06.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено заяву представника позивача та замінено первісних відповідачів на належного відповідача [PERSON] 30.04.2019 від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову. 20.05.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач за первісним позовом у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Позивач за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Відповідач 1 за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідач 2 за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним; (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, згідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Положеннями ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ст. 4 Закону). У судовому засіданні встановлено, що 06.02.2006 між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,) укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Слободяном В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 188, за умовами якого [PERSON] , з метою повного та своєчасного виконання Основного зобов`язання (Кредитний договір № KF30313 від 06.02.2006, укладеного між цими ж сторонами) передав Банку в іпотеку квартиру загальною площею 101, 10 кв.м, житловою площею 69, 00 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іпотека також була зареєстрована в Державному реєстрі іпотек 06.02.2006. Відповідно до п. 13 Іпотечного договору, укладеного між Банком та [PERSON] , право звернення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя, зокрема, у разі невиконання або неналежного іпотекодавцем основного зобов`язання. Так, у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки (ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення між сторонами спірних правовідносин). Відповідно до ч. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що [PERSON] належним чином умови Кредитного договору не виконувались, внаслідок чого Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також з вказаним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. В подальшому 29.12.2017 Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» уклали Договір про відступлення прав вимоги, за яким Товариство набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №KF30313 від 06.02.2006. Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин, з матеріалів справи вбачається, що позивач набув право вимоги до [PERSON] за основним зобов`язанням. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що з Державного реєстру іпотек було вилучено запис про іпотеку та арешт, якими було обтяжено спірну квартиру. Після цього спірна квартира була відчужена на користь [PERSON] . Проте, як зазначає позивач, Банк не надав згоди на відчуження предмету іпотеки та вилучення запису із вказаного реєстру. За даним фактом до Житомирського відділу поліції ГУНП у Житомирській області було направлено звернення, наразі проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні. Разом з тим, оскільки позивач набув права вимоги за Іпотечним договором, укладеним між [PERSON] та Банком, останній набув право вимоги і до нового власника спірного майна, [PERSON] , так як боржник своїх зобов`язань не виконує, кошти за кредитним договором не повертає. Судом встановлено, що 05.01.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Серпутько Т.С. та зареєстровано в реєстрі за № 2. Судом встановлено, що згідно Інформаційної довідки від 02.02.2016 № 52436958, на момент відчуження спірного нерухомого майна, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, були відсутні будь-які обтяження (арешт, заборони на нерухоме майно, іпотеки) щодо спірної квартири. Всі записи щодо зняття відповідних обтяжень були внесені 08.10.2015 приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Житомирської області Стражник Тетяною Олексіївною. Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що спірна квартира була набута продавцем - [PERSON] у власність на підставі Договору дарування квартири, посвідченого 09.10.2015 приватним нотаріусом КМНО Серпутько Т.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1173. Так, положення ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. За таких обставин, на момент розгляду справи договір є чинним, в судовому порядку не оскаржувався. Відповідач набула спірну квартиру у спосіб, не заборонений законом. Доказів того, що обтяження спірного нерухомого майна були зняті, а квартира відчужена без дозволу Банку, матеріали справи не містять. При цьому, суд критично ставиться та не приймає до уваги наданий до матеріалів справи лист ГУ НП в Житомирській області від 10.06.2016 № 7063/24-2016 про повідомлення представника Банку Шарапову Я.С. про отримання її клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 12015060020005232 та про те, що воно направлено для розгляду до СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області, оскільки саме цей орган здійснює досудове розслідування. Крім того, не має доказового значення і сама заява про вчинення кримінального правопорушення від 16.02.2016 (докази отримання такої заяви правоохоронними органами на якій теж відсутні), оскільки не підтверджує жодних обставин, на які посилається позивач. Так, статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Разом з тим положення Конституції України щодо власності кореспондують зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, що жодним чином не обмежує право держави вводити в дію такі закони, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів (див. рішення Конституційного Суду України від 24 березня 2005 року № 2-рп/2005). У своєму рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Елементи права, зокрема, розмірність, рівність, мораль, об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002 визначено, що власність гарантує не лише права власників, а й зобов`язує, покладає на них певні обов`язки. Саме про це йдеться у статтях 13 і 41 Конституції України, відповідно до яких використання власності не може завдавати шкоди людині, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законом. Отже, саме законом може бути встановлений особливий порядок діяльності суб`єктів, об`єктом права власності і тільки закон може встановлювати щодо нього певні обмеження та покладати на таких суб`єктів додаткові обов`язки. Такі обмеження і обов`язки випливають, як із законів, так і договору, що є категорією цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань (див. рішення Конституційного Суду України від 11 травня 2005 року № 4-рп/2005). Пунктом 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) визначено, що вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а також передбачено, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом». Вираз «на умовах, передбачених законом» найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе (пункт 155 рішення Європейського суду з прав людини від 29.04.2003 у справі «Полторацький проти України»). При цьому, відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Так, враховуючи наведене, судом встановлено, що відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, який на момент набуття її у власність не знав і не міг знати про обтяження, накладені на вказане майно у зв`язку із укладенням [PERSON] іпотечного договору з Банком. У договірних правовідносинах з Банком чи позивачем відповідач не перебувала, квартиру набула на законних підставах. Належних та допустимих доказів протилежного матеріали справи не містять. Крім того, на момент відчуження зазначеної квартири обтяження були зняті у передбаченому законом порядку, протилежного позивачем не доведено, доказів того, що записи про припинення іпотеки та інших обтяжень скасовані, матеріали справи також не містять. У свою чергу добросовісний набувач не може та не повинен нести тягар відповідальності за недобросовісні дії чи недбалість інших осіб, в інакшому випадку це буде суперечити принципу добросовісності, розумності та справедливості. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для звернення стягнення на спірну квартиру на підставі положень Закону України «Про іпотеку», а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо зустрічних позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне. [PERSON] (відповідач за первісним позовом, який втратив статус відповідача після подання заяви про заміну сторони у справі) у своєму зустрічному позові зазначає, що оспорюваний договір іпотеки від 06.02.2015, укладений між відповідачем 1 за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (позивач за первісним позовом, замінений в подальшому правонаступником ТОВ «ФК «Траст Фінанс») та відповідачем 2 за зустрічним позовом - [PERSON] (відповідач за первісним позовом, який втратив статус відповідача після подання заяви про заміну сторони у справі), має бути визнаний недійсним, оскільки улкданий між сторонами з порушенням норм чинного законодавства. Так [PERSON] зазначає, що спірна квартира, яка була передана в іпотеку, придбана [PERSON] та [PERSON] та є їхньою спільною сумісною власністю. При цьому, згоду на укладення договору іпотеки [PERSON] не надавала, спільне майно було передане в іпотеку без її відома, а відтак наявні підстави для визнання договору іпотеки недійсним згідно положень ст. 65 СК України . Так, за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Разом з тим позивачем за зустрічним позовом, [PERSON] не доведено наданими до матеріалів справи доказами тієї обставини, що спірна квартира є спільною власністю подружжя, а також того, що [PERSON] та Банк діяли недобросовісно під час укладення спірного договору. Крім того, в матеріалах справи наявна згода [PERSON] на укладення спірного договору, посвідчена 06.02.2006 приватним нотаріусом КМНО Слободян В.М. та зареєстрована в реєстрі за № 185. Вказаний доказ позивачем за зустрічним позовом не спростований, інших доказів, які б підтверджували, що [PERSON] не надавала свою згоду на укладення оскаржуваного договору матеріали справи не містять. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом як на підставу для задоволення зустрічного позову, не знайшли свого підтвердження, суд відмовляє в їх задоволенні у зв`язку з їх недоведеністю. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed