Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Приватне підприємство «Вагран» звернулось до суду з вище вказаним позовом, відповідно до якого просило: - усунути перешкоди ПП «Вагран» в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із кімнати 804 по проспекту Університетському, 21 в місті Кіровограді без надання іншого житла зі звільненням від особистих речей; - стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на свою користь заборгованості в розмірі 10800 грн. На обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником кімнати 804 по проспекту Університетському, 21 в місті Кіровограді з 20.10.2004 року. Відповідачі незаконно, самоправно без будь-яких правових підстав вселились в вище вказану кімнату та використовують її на власний розсуд, не бажають вносити кошти за користування кімнатою та укладати договір найму. Відповідно до рішення засновника ПП «Вагран» від 01.05.2014 року, встановлено плату за користування кімнатою по проспекту Університетському, 21 в місті Кіровограді, які перебувають у власності позивача, а саме за кімнату площею 16,5 кв.м. 400 грн., за кімнату площею 22,5 кв.м. 500 грн. Проте, відповідачі не сплачують кошти за користування кімнатою та продовжують проживати. Заборгованість станом з 01.06.2014 року по 01.08.2016 року становить 10800 грн. В зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити посилаючись на обґрунтування в ньому викладені. [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні. Зазначали, що їх син [PERSON] виписався із гуртожитку, проживає окремо. Щодо них, то [PERSON] працював на підприємстві, якому належав гуртожиток, їх сімя вселилась на підставі ордеру № 10 від 03.10.1988 року, дата прописки 04.10.1988 року. Тому, твердження представника позивача, що вони вселились у гуртожиток безпідставно не відповідає дійсності. Позивач відмовляється надати підтверджуючі докази правомірності вселення у гуртожиток, в тому числі форму № 16. У 2017 році будь-яких листів від позивача, а також примірник договору не отримували, обяв про необхідність оплати за проживання не бачили. На підтвердження роботи [PERSON] на підприємстві суду була надана ксерокопія трудової книжки (а.с. 141-142). Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не відомо. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про право власності від 20.10.2004 року № 651, що видано на підставі рішення Кіровоградського міськвиконкому від 14.10.2004 року № 1546, в обмін договору купівлі-продажу від 29.11.2002 року, прозиває належить цілий будинок, який розташований в м. Кіровограді (на цей час м. Кропивницький) по просп. Університетський, 21 (а.с. 5). 01.05.2014 року ПП «Вагран» рішенням засновника встановлено плату за користування кімнатою в гуртожитку по проспекту Університетському, 21 в місті Кіровограді, які перебувають у приватній власності ПП «Вагран»: за кімнату площею 16,5 кв.м. 400 грн., за кімнату площею 22,5 кв.м. 500 грн. (а.с. 7). Статутом ПП «Вагран» надано право здавати в оренду громадянам майно саме підприємству (п. 8.4 Статуту), а всі питання діяльності Підприємства, окрім віднесених до виключної компетенції Засновника вирішує директор (пункти 11.2.1, 11.2.2 Статуту). Згідно пунктів 11.1-11.1.6 Статуту до виключної компетенції засновника не відноситься вирішення питання про встановлення орендної плати за користування житлом. Директором ПП з 14.07.2015 року був [PERSON], а з 07.08.2015 року є [PERSON] (а.с. 6, 133-136). Відповідно до довідки № 505 від 31.05.2007 року, [PERSON] проживає за адресою: [INFO], кімн. 804 разом із сімєю: дружиною [PERSON] та сином [PERSON] на підставі ордеру № 10 від 03.10.1988 року (а.с. 43). За інформацією Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області від 15.01.2016 року, посадовими особами Управління ДМС України в області внесено зміни у обліки відділу адресно-довідкової роботи Управління, а саме дата [PERSON] реєстрації місця проживання, а також його дружини змінена із «27.12.2005 року» на «04.10.1988 року». Беручи до уваги вищевикладене, за обліками відділу адресно-довідкової роботи Управління ДМС України в області, місце проживання [PERSON] та [PERSON] значиться зареєстрованим з 04.10.1988 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44). 19.02.2016 року на адресу відповідача позивачем направлено лист, відповідно до якого ПП «Вагран» повідомило [PERSON] проте, що він без належних правових підстав вселився у кв. № 804, яка належить на праві власності ПП «Вагран» та не сплачує кошти за користування квартирою. Позивач запропонував відповідачу укласти договір оренди та набути право користування квартирою (а.с. 137, 139-140). 21.03.2017 року відповідачу [PERSON] від позивача повторно направлено листа з пропозицією укласти договір оренди та набути право користування кімнатою № 804 в гуртожитку, що знаходиться по пр. Університетському, буд. 21 в м. Кропивницькому (м. Кіровоград), а також проект договору (а.с. 131). В судовому засіданні представник позивача надала запечатаний конверт, який був адресований відповідачам та повернувся на адресу відправника. Згідно до паспорту [PERSON] виданого Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області від 30.01.2001 року, останній з 19.01.2017 року зареєстрований [INFO] (а.с. 102) Відносно вимог про стягнення заборгованості, то згідно ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відносини, які складаються між мешканцем гуртожитку і його володільцем, є договірними і відносяться до різновиду договору найму жилого приміщення. Регулювання відносин з користування гуртожитками відноситься до спеціального правового статусу цього житла. Тому норми глави 4 Житлового кодексу УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства стосовно гуртожитків є спеціальними по відношенню до норм цивільного законодавства. В силу ст. 62 Житлового кодексу УРСР, ч. 3 ст. 810 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Оскільки гуртожиток, у кімнаті якого проживають відповідачі є приватною власністю ПП «Вагран», то порядок користування житловою площею у цьому гуртожитку має визначатись договором найму (оренди) житла. Згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено в судовому засіданні на час подачі позову відповідачі не отримували договір найму (оренди) житлового приміщення, такий договір ними отримано не було, позивач вимагаючи плату від відповідачів сплату коштів за оренду житлового приміщення діє поза вище наведених норм права, тобто на час звернення до суду вимоги про сплату оренди були передчасними. Отримання відповідачами примірного договору найму (оренди) житлового приміщення створює нову правову ситуацію між власником та наймачем, якої не існувало на час звернення до суду. Таким чином, доказів того, що відповідачі на час подачі позову отримали від позивача пропозицію укласти договір на конкретних умовах (в тому числі із зазначенням розміру плати за користування житлом) суду не надано, у звязку з чим відсутні підстави вважати цей договір укладеним (ч. 1 ст. 640 ЦК України). Оголошення ПП «Вагран» (а.с. 138) про укладення договорів та надання документів про вселення, яке долучено до матеріалів справи, не є належним доказом в розумінні ст. 58 ЦПК, оскільки не містить істотних умов договору, дати складання, з його змісту не зрозуміло коли та де воно було розміщено, тобто не можна встановити чи мали змогу відповідачі з ним ознайомитися. Квитанція про відправлення листа не є належним доказом його отримання (а.с. 131 на звороті). Вказане і стосується листа, який направлявся відповідачам (а.с. 137). Представник позивача в судовому засіданні підтвердила, що лист (а.с. 131) з пропозицією укласти договір відповідачами не був отриманий. Таким чином, питання щодо розміру плати за користування житлом між сторонами не врегульовано. Так як між підприємством, як новим власником та відповідачами не укладено договору найму житла, як передбачено чинним законодавством, сторона не вправі вимагати стягнення без правового вирішення зобовязальних відносин. Крім того, позивач не надав доказів, що засновник ПП «Вагран» уповноважений встановлювати плату за користування кімнатою в гуртожитку, адже Статутом ПП «Вагран» надано право здавати в оренду громадянам майно саме підприємству (п. 8.4 Статуту), а всі питання діяльності підприємства, окрім віднесених до виключної компетенції засновника вирішує директор (пункти 11.2.1, 11.2.2 Статуту). Згідно п. 11.1-11.1.6 Статуту до виключної компетенції засновника не відноситься вирішення питання про встановлення орендної плати за користування житлом (а.с. 133-136). Директором ПП «Вагран» є [PERSON], в той час як розрахунок наведений у рішенні засновника від 01.05.2014 року підписаний засновником ПП «Вагран» [PERSON] (а.с. 6, 7). Тому стороною не доведено обставин, на які вона посилалась як на підставу для задоволення позовних вимог, що є обовязком згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. Згідно до пункту 7 Положення про гуртожитки, затверджене наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 року № 84 особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у звязку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги. Відповідно до ст. 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Представником позивача не надано доказів, того, що відповідачі вселилися у гуртожиток без відповідних правових підстав та ними не укладався договір найму із власником гуртожитку на час вселення. На підставі викладеного суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачів. Щодо позовних вимог про усунення перешкод в розпорядженні майном та виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з гуртожитку, суд виходить з наступного, що підставою даної вимоги стало наявність заборгованості. Стаття 22 Конституції України визначає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. За ст. 47 кожна особа має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною умовою для вселення в надану жилу площу, а відтак здійснення реєстрації місця проживання та набуття права проживання. У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року, у справі № 6-6цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, зазначено, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні зясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо. В порядку ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог законодавства, яким регулюються дані правовідносини, єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер виданий адміністрацією підприємства, установи, чи організації. Тобто, без відповідного ордеру особа не має можливості вселитися в кімнату гуртожитку. При вселенні ордер здається в житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - завідуючому (директору) гуртожитком підприємства, установи, організації. Згідно до ст. 131 ЖК України, частина питань вселення, виселення, проживання, оплати, за користування приміщенням в гуртожитках, тощо регулює Примірне положення про гуртожитки. Стаття 132 ЖК України містить вичерпний перелік виселення громадян із гуртожитків. Наявність заборгованості у відповідача не є підставою для виселення з гуртожитку в розумінні ст. 132 ЖК України, тим паче, що у вимозі про стягнення заборгованості було відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно відомостей адресно-довідкового бюро УДМС в Кіровоградській області та паспортних даних [PERSON] та [PERSON] зареєстровані [INFO], кім. 804, в м. Кіровограді (Кропивницькому) з 04.10.1988 року (а.с. 16, 17). Тобто відповідачі вселились у вказаний гуртожиток задовго до набуття позивачем (ПП «Вагран») права власності на нього та за їх не спростованим твердженням на підставі ордеру. Відповідачі підтвердили, що ордер на їх вселення не видавався, а вселились вони за згоди власника гуртожитку, вказане підтверджується їх пропискою. Частиною 2 ст. 132 ЖК України встановлено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. За наведеного позивач не навів законодавчо визначених підстав за яких можливе виселення відповідачів в розумінні вище наведених норм права без надання іншого житлового приміщення, без зміни статусу гуртожитку в якому проживають та зареєстровані відповідачі з 1988 року. Згідно статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням цієї норми та того, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачеві не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed