Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «ВІТ» звернулося в суд з позовом до Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, [PERSON], [PERSON], про визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно та договорів купівлі-продажу нерухомого майна. У позові вказували, що між ПОСП «ВІТ», як співвласником майнових паїв реорганізованого КСП «Прикарпаття» і користувача майнових паїв згідно договорів оренди майнових паїв, та фізичною особою-підприємцем [PERSON] з 2006 року триває майновий спір про виділення останній в натурі та визнання права власності на нерухоме майно за майновими паями колишніх членів КСП. Рішенням Господарського суду Чер¬нівецької області від 11.05.2007 року (справа №1-36) позов [PERSON] було задоволено. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 року рішення Господарського суду Чернівецької області від 11.05.2007 року скасовано, а в позові відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 23.04.2008 року рішення Господарського суду Чернівецької області від 11.05.2007 рову та постанова Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 року по справі №1-36 скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстан¬ції. Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 10.12.2008 року провадження по даній справі припинено у зв'язку з відмовою [PERSON] від позову. Рішенням Господарського суду Чернівецької області (справа №6-15) від 21.02.2008 року за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно пайового фонду. Постановою Вищого господарського суду України від 11.03.2009 року у вказаній справі рішення Господарського суду Черні¬вецької області від 21.02.2008 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Господарського сулу Черні-вецької області від 20.11.2009 року позовна заява [PERSON] за¬лишена без розгляду. Таким чином, згідно прийнятих господарськими судами рішень [PERSON] не є і не була власником нерухомого майна пайового фонду, а саме ковбасного цеху з обладнанням, корівника на 105 голів, заправки з обладнанням на тракторній бригаді, навісу для сільськогосподарських машин. На початку вересня 2009 року ПОСП «ВІТ» Мигівська сільська рада прийняла рішення №37 від 10.09.2008 року, яким визна¬ла за [PERSON] право власності на вищевказане нерухоме майно, видала їй свідоцтва про право власності. Однак ПОСП «ВІТ» ще 05.09.2008 року, до прийняття оскаржу¬ваного рішення, на адресу Мигівської сільської ради було подано заяву про утримання від розгляду заяв [PERSON], оскільки існу¬вала ухвала Господарського суду Чернівецької області про накладення ареш¬ту на спірне нерухоме майно до вирішення даного спору у судовому поряд¬ку. Постановою Вижницького районного суду від 29.08.2011 року позовні вимоги ПОСП «ВІТ» було задоволено частково та визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Мигівської сільської ради від 10.09.2008 року №37, щодо визнання права власності за [PERSON] на примі¬щення корівника на 105 голів, що знаходиться в [ADDRESS], при¬міщення заправки на тракторній бригаді, [ADDRESS], ковбасний цех [ADDRESS], приміщення навісу для сіль¬ськогосподарських машин [ADDRESS]. Дана постанова суду [PERSON] оскаржувалась до Вінницького апеля¬ційного адміністративного суду та до Вищого адміністративного суду України. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.11.2014 року касаційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а постанова Виж¬ницького районного суду від 29.08.2011 року та ухвала Вінницького апе¬ляційного адміністративного суду від 12.04.2012 року без змін. Під час розгляду господарськими судами даного спору, відповідач [PERSON] 03.02.2009 року нерухоме майно пайового фонду по виданих свідоцтвах на право власності, продала відповідачу [PERSON], про що свідчать укладені договори купівлі-продажу посвідчених приватним нотаріусом Київ¬ського міського нотаріального округу по реєстрам №№165, 171, 165. У зв'язку з недійсністю рішення виконавчого комітету Мигівської сіль¬ської ради про визнання права власності на нерухоме майно псового фон¬ду та паїв ПОСП «ВІТ», [PERSON] здійснила розпорядження майном - продаж предмету спору без відповідних правових підстав, оскільки згідно закону не могла визнаватися власником. Тому договори купівлі-продажу, укладені між відповідачами, суперечать вимогам, встановленим ЦК України та чинному законодавству в цілому і повинні бути визнані недійсними. Неправомірними діями відповідачів абсолютне право власників майно¬вих паїв, в тому числі і ПОСП «ВІТ», було порушено і безпідставно позбав¬лено належного пайовикам пайового фонду на нерухоме майно, що змушує їх звернутися до суду за його захистом. Вважають, що відпо¬відачі допустили зловмисну домовленість щодо незаконного виведення з володіння власників майнових паїв колишнього КСП «Прикарпаття». Посилаючись на ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ст.321, ст.387 ЦК України просили визнати недійсними: свідоцтва про право власності, видані виконавчим комітетом Мигівської сільської ради [PERSON] на нежитлову будівлю в [ADDRESS], на нежитлову будівлю в [ADDRESS], нежитлову будівлю в [ADDRESS] та договори купівлі-продажу нерухомого майна, між [PERSON] та [PERSON] від 03.02.2009 року: нежитлової будівлі площею 454,20 кв.м, яка розташована в [ADDRESS] по реєстру №171, посвідченого при¬ватним нотаріусом Київського нотаріального округу; нежитлової будівлі в [ADDRESS], посвід¬ченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окру¬гу по реєстру №169; нежитлової будівлі, яка розташована в [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу по реєстру №165 та стягнути з відповідачів на їх користь понесені судові витрати по справі. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] заявлений позов підтримали, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, просили позовні вимоги задовольнити. Підтримали пояснення на заперечення відповідачів, у яких зазначили, що представник ПОСП «ВІТ» до 2015 року не міг отримати рішення Вижницького районного суду від 29.06.2011 року, яке є підставою для пред'явлення позову про визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно та договорів відчуження нерухомого майна, оскільки дана справа знаходилась у Вінницькому апеляційному адмінсуді та у Вищому адміністративному суді України, і в ній містяться необхідні докази для вирішення даного спору. Вважають, що строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом не пропущено, оскільки на момент видачі відповідачу свідоцтв про право власності та укладення договорів відчуження даного нерухомого май¬на п.4 ст.268 ЦК України діяв, і втратив свою дію лише з 15.01.2012 року згідно Закону України від 20.12.2011 року №4176 «Про вне¬сення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здій¬снення судочинства». Положеннями ст.268 ЦК (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено винятки із загального правила про по¬ширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено ви¬моги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п.4 ч.1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незакон¬ним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Тому до правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. Підлягає захисту порушене право відчуження нерухомого майна пайового фонду колишнього КСП «Прикарпаття» та визнання поважною при¬чину пропуску позовної давності по угодам відчуження нерухомого майна, оскільки ці дії були пов'язані з визнанням недійсними рішень про визнання права власності на нерухоме майно, рішення по яким оскаржувалось в судові інстанції та неможливості в той період отримати рішення при вступі його в законну силу та отримання інших доказів, та містились в тій справі. У судове засідання представник відповідача - Мигівської сільської ради Вижницького району не з'явився, в адресованій суду заяві повідомили, що вони ознайомились з позовною заявою та просили справу розглядати без участі їх представника. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, будучи належно повідомленими про місце, день та годину слухання справи, причини неявки суду не повідомили. У судовому засіданні [PERSON], як представник відповідачів [PERSON] та [PERSON], позов не визнала, подала письмові заперечення проти позову, у яких зазначила, що відповідачі відповідно до вимог пп.1 п.1 ст.205 ЦПК України просять закрити провадження у справі, оскільки дана справа повинна розглядатися господарським судом згідно вимог ст.ст.1, 2, п.4 ст.12 ГПК України. Крім того вважають, що позивач без поважних причин пропустив строки позовної давності для звернення до суду. Позивач знав, що його право та інтерес (на його думку) може бути порушене починаючи від 05-17.09.2008 року, - дати подачі ним заяви до сільської ради про те, що їм відомо про оформлення сільської радою рішень та свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] Також починаючи з 26.04.2012 року, коли Вінницьким апеляційним адміністративним судом листом №2а-3115/11/2401 було надіслано на адресу ПОСП «ВІТ» ухвалу цього ж суду від 12.04.2012 року у справі №2а-3115/11/2401, якою залишено без змін постанову Вижницького районного суду від 29.08.2011 року і якою було скасовано рішення Мигівської сільської ради №37 від 10.09.2008 року, яке на той час вже не було чинними, оскільки було виконаним (реалізованим), і було оформлено право власності на майно на іншу людину. Цією ж постановою було закрито провадження за позовними вимогами ПОСП «ВІТ» про визнання недійсними оспорюваних свідоцтв про право власності на нерухоме майно та роз'яснено позивачу право звернутися до суду в порядку, визначеному ГПК України. 25.08.2011 року до суду звернулася ФОП [PERSON] із заявою, у якій просила залучити її до участі у справі, оскільки вона на той час (як і на даний час) була власником спірного нерухомого майна, та надала належно оформлені копії договорів купівлі-продажу цього майна від 03.02.2009 року, однак до справи [PERSON] допущена так і не була. Також [PERSON] 25.01.2010 року подавала до Мигівської сільської ради заяву, в якій просила виконком не задовольняти заяву ПОСП «ВІТ», щодо прийняття виконкомом будь-яких рішень про скасування правовстановлюючих документів на об'єкти спірного нерухомого майна, власником яких вона є на підставі договорів купівлі-продажу від 03.02.2009 року. Враховуючи дану заяву виконком (чи сесія) Мигівської сільської ради своїм рішенням від 26.01.2010 року відмовила ПОСП «ВІТ» у задоволенні його заяви про скасування рішень та свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно. Тобто з 25.01.2010 року позивач знав (повинен був знати), що його право (якби він його мав) на вказані об'єкти нерухомого майна можливо можуть бути порушеними. Також про це позивач дізнався ще й з ухвали Вижницького районного суду від 13.07.2010 року у справі 32-а-156/2010, що залишена Львівським апеляційним адміністративним судом в силі в листопаді 2010 року, де йому було відмовлено у відкритті провадження за позовними вимогами до всіх відповідачів по даній справі через непідсудність його вимог розгляду в адміністративному порядку. Крім того, про наявність оскаржуваних свідоцтв позивач знав під час розгляду справи та винесення постанови Вищим господарським судом України 11.03.2009 року, де приймав участь в судовому засіданні директор [PERSON], а також 20.11.2009 року - під час розгляду справи та винесення ухвали Господарським судом Чернівецької області у справі №6/15, де брали участь директор ПОСП «ВІТ» [PERSON] та його представник [PERSON], якою було залишено без розгляду позовну заяву ФОП [PERSON] до Мигівської сільської ради, ФОП [PERSON], про визнання права власності. Проте позивач ніяких позовних вимог із викладених дат ні до кого з відповідачів не пред'являв, у зв'язку з чим без поважних причин пропустив строк позовної давності. Посилаючись на вимоги п.3, 4 ст.267 ЦК України просили відмовити у позові, в тому числі за спливом позовної давності. Крім того зазначили, що ПОСП «ВІТ» не є належним позивачем за вказаними позовними вимогами, оскільки нерухоме майно, яке вказане у виданих 19.09.2008 року [PERSON] свідоцтвах про право власності ніколи ПОСП «ВІТ» не належало на праві власності, користування, управління, оренди, тощо. Таких доказів до справи не надано, як і не надано доказів про порушення відповідачами майнових прав чи інтересів стосовно вказаного майна, як належного позивачу. Надані позивачем судові рішення ухвалені без участі [PERSON], не мають для неї преюдиційного значення в розумінні вимог ст.61 ЦК України, їй про ці рішення та встановлені по них обставини не відомо і вони не підтверджують права позивача на вказане по справі майно та про порушення його майнових прав. А тому не дають йому права на скасування належно набутого нею права власності на зазначене по справі нерухоме майно. Будь-яких судових рішень про незаконність договорів купівлі-продажу [PERSON] майна у [PERSON] від 03.02.2009 року - немає. Позивач не був і не міг бути стороною вказаних договорів, бо не мав і не може мати в даний час належно підтвердженого права чи інтересу на зазначене в договорах від 03.02.2009 року майно. Копія акту передачі майна СВК «Прикарпаття» до ПОСП «ВІТ» згідно ліквідації (без дати його складання, без належного оформлення та посвідчення, за наявності в ньому інших осіб з переліком переданого їм майна пайового фонду, іншими порушеннями в оформленні), на який раніше посилалися суди, як такий, що не врахований при постановленні судових рішень про визнання права власності на нерухоме майно за ФОП [PERSON] і можливо може порушувати майнові права та інтереси ПОСП «ВІТ», в даний час не має юридичного значення, не є належним доказом по даній справі та є нікчемним, оскільки відповідно до ухвали Господарського суду Чернівецької області від 20.04.2006 року у справі №10/72/6 - ліквідовано сільськогосподарський виробничий кооператив «Прикарпаття» с. Мигове Вижницького району Чернівецької області, ідент.код.03800994, як юридичну особу - банкрута. Будь-яких подальших дій щодо вказаних рішень загальних зборів пайовиків СВК «Прикарпаття» не було і бути не могло, так як дане підприємство ліквідовано. В процедурі проведення ліквідації колгоспу, а відтак і СВК «Прикарпаття» з 82 пайовиків, які були вивільнені зі складу членів СВК «Прикарпаття», свої майнові паї 62 пайовики продали [PERSON] на суму майна пайового фонду 273501,00 грн., а 20 пайовиків свої майнові паї продали [PERSON], на суму майна пайового фонду 66319,00 грн. За договором купівлі-продажу майнового паю від 08.09.2005 року підприємець [PERSON] раніше придбані у 62 членів СВК «Прикарпаття» майнові паї на суму 273501,00 грн. продала [PERSON] Тобто за договорами купівлі-продажу майнових паїв, укладених на протязі 2003-2005 років, [PERSON] отримала право власності на майнові паї 82 колишніх членів КСП «Прикарпаття», згідно 82 куплених за належно оформленими та чинними договорами, свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП, на загальну суму 342179,00 грн. У зв'язку з цим за рішенням загальних зборів пайовиків КСП «Прикарпаття» від 08.09.2005 року згідно з Протоколом №1 було задоволено її заяву та вирішено передати їй у власність частину конкретно визначеного майна пайового фонду колишнього СВК «Прикарпаття» на суму куплених нею майнових паїв 342179,00 грн. За вказаним рішенням зборів пайовиків (за присутності 131 пайовика, що становить 62% від загальної кількості пайовиків, що залишились неотриманими майна пайового фонду в натурі) їй виділено майно з пайового фонду: ковбасний цех, вартістю 193350,00 грн.; обладнання ковбасного цеху, вартістю 15799,00 грн.; корівник на 105 гол., вартістю 54907,00 грн.; заправка на тракторній бригаді, вартістю 33362,00 грн.; обладнання заправки, вартістю 11108,00 грн.; навіс для с/г машин, вартістю 34252,00 грн., інше майно, яке належало і підлягало до повернення пайовикам (продавцям по договорах купівлі-продажу за 2003-2005 р.р.) відповідно до Акту передачі майна СВК «Прикарпаття» згідно ліквідації від 14.02.2003 року, списку осіб до (пайовиків-продавців), яким виділено це майно в пайовий фонд для персоніфікованого повернення згідно індивідуальних свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП. Рішення вказаних загальних зборів пайовиків від 08.09.2005 року за Протоколом №1 ніким не оскаржувалось, не скасоване і є чинним по даний час. ПОСП «ВІТ» не було передано і він не набув права власності на зазначені у позовних вимогах об'єкти нерухомого майна, як основних засобів КСП «Прикарпаття», з ліквідованого СВК «Прикарпаття». ПОСП «ВІТ» не є ні правонаступником реорганізованих та ліквідованих вище перелічених сільськогосподарських підприємств, ні користувачем, ні власником зазначеного в позові нерухомого майна, воно не перебуває ні в статутному фонді даного підприємства ПОСП «ВІТ», ні на його балансі, ні в користуванні. Згідно довідки ДПІ у Вижницькому районі №1547/10/24-01-08 від 13.10.2016 року ПОСП «ВІТ» перебуває на обліку у Вижницькій ОДПІ з 30.10.2001 року, однак існує фактично фіктивно, у зв'язку з чим щодо нього порушено питання про його припинення (скасування державної реєстрації). Укладені 03.02.2009 року між [PERSON], як покупцем, та [PERSON], як продавцем, договори купівлі-продажу оспорюваного позивачем нерухомого майна, на момент їх укладення і в даний час, відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочинів, передбачених ст.203 ЦК України. Позивач не навів жодної з перелічених вказаною нормою закону вимоги, які відповідачі не виконали (чи/або порушили), що давало б йому право на оспорювання, визнання цих договорів недійсними, як і не надав доказів на їх підтвердження. Просили також відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, як безпідставно заявлених. Суд, заслухавши представників позивача [PERSON], [PERSON], представника відповідачів [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом установлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №37 від 10.09.2008 року, взамін рішення Господарського суду Чернівецької області по справі 6/15 від 21.02.2008 року виконавчий комітет Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 25.09.2008 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER], яке зареєстроване Державним комунальним підприємством «Вижницьке районне бюро технічної інвентаризації» 29.09.2008 року за реєстраційним №24763876, номер запису 324, згідно якого [PERSON] на праві приватної власності належить нежитлова будівля, що розташована по [ADDRESS], що підтверджується копією вказаного свідоцтва та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20387668 від 29.09.2008 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ». 03.02.2009 року між фізичними особами - [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, що розташована по [ADDRESS] серія ВМВ №077778, реєстровий №171, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., що підтверджується його копією та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21823023 від 10.02.2009 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ». Згідно п.1.2 договору купівлі-продажу об'єкт, тобто нежитлова будівля, що розташована по [ADDRESS] належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 25.09.2008 року виконавчим комітетом Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області на підставі рішення №37 від 10.09.2008 року, зареєстрованого ДКП «Вижницьке РБТІ» 29.09.2008 року за реєстраційним №24763876 номер запису 324. На підставі рішення виконавчого комітету Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №37 від 10.09.2008 року, взамін рішення Господарського суду Чернівецької області по справі 6/15 від 21.02.2008 року виконавчий комітет Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 19.09.2008 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER], яке зареєстроване Державним комунальним підприємством «Вижницьке районне бюро технічної інвентаризації» 27.09.2008 року за реєстраційним №24764886, номер запису 326, згідно якого [PERSON] на праві приватної власності належить нежитлова будівля, що розташована по [ADDRESS], що підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №21740086 від 02.02.2009 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ». Оригіналу зазначеного свідоцтва витребувані судом з КП «Вижницьке РБТІ» матеріали інвентарної справи №4/283 не містять. 03.02.2009 року між фізичними особами - [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, що розташована по [ADDRESS] серія ВМВ №077777, реєстровий №169, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., що підтверджується його копією та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21821204 від 10.02.2009 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ». Згідно п.1.2 договору купівлі-продажу об'єкт, тобто нежитлова будівля, що розташована по [ADDRESS] належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 19.09.2008 року виконавчим комітетом Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області на підставі рішення №37 від 10.09.2008 року, зареєстрованого ДКП «Вижницьке РБТІ» 27.09.2008 року за реєстраційним №24764886 номер запису 326. На підставі рішення виконавчого комітету Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №37 від 10.09.2008 року, взамін рішення Господарського суду Чернівецької області по справі 6/15 від 21.02.2008 року виконавчий комітет Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 19.09.2008 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER], яке зареєстроване Державним комунальним підприємством «Вижницьке районне бюро технічної інвентаризації» 23.09.2008 року за реєстраційним №24764247, номер запису 325, згідно якого [PERSON] на праві приватної власності належить нежитлова будівля, що розташована по [ADDRESS], що підтверджується копією вказаного свідоцтва та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20329561 від 23.09.2008 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ». 03.02.2009 року між фізичними особами - [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, що розташована по [ADDRESS] серія ВМВ №077775, реєстровий №165, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., що підтверджується його копією та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21821349 від 10.02.2009 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ». Згідно п.1.2 договору купівлі-продажу об'єкт, тобто нежитлова будівля, що розташована по [ADDRESS] належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 19.09.2008 року виконавчим комітетом Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області на підставі рішення №37 від 10.09.2008 року, зареєстрованого ДКП «Вижницьке РБТІ» 23.09.2008 року за реєстраційним №24764247 номер запису 325. Також судом встановлено, що постановою Вижницького районного суду Чернівецької області від 29.08.2011 року по адміністративній справі №2-а-3115/11/2401 задоволено частково позов Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «ВІТ» до Мигівської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, де третьою особою є [PERSON], про визнання дій неправомірними та скасування рішень суб'єкта владних повноважень. Визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Мигівської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області від 10.09.2008 року №37 щодо визнання права власності за ПП [PERSON]: на приміщення корівника на 105 голів, що знаходиться в [ADDRESS]; на приміщення заправки на тракторній бригаді, що знаходиться в [ADDRESS]; на ковбасний цех, що знаходиться в [ADDRESS]; на приміщення навісу для сільськогосподарських машин, що знаходиться в [ADDRESS]. В частині вимог Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «ВІТ» щодо скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно, нежитлові будівлі: на приміщення корівника на 105 голів, що знаходиться в [ADDRESS], на приміщення заправки на тракторній бригаді, що знаходиться в [ADDRESS], на ковбасний цех, що знаходиться в [ADDRESS], на приміщення навісу для сільськогосподарських машин, що знаходиться в [ADDRESS], видані на підставі оспорюваних рішень на ім'я [PERSON] 19.09.2008 року та 25.09.2008 року виконкомом Мигівської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, та скасування державної реєстрації прав власності на зазначене нерухоме майно, - провадження по справі закрито. Дана постанова набрала законної сили, оскільки залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.04.2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.11.2014 року, а тому встановлені нею обставини в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню. Зазначеними постановою та ухвалами встановлено, що між ПОСП «ВІТ», як співвласником майнових паїв реорганізованого КСП «Прикарпаття» і як користувачем майнових паїв згідно договорів оренди майнових паїв та фізичною особою-підприємцем [PERSON] з 2006 року триває майновий спір про виділення останній в натурі та визнання права власності на нерухоме майно за майновими паями колишніх членів КСП. З цього приводу протягом 2007-2009 років господарськими судами всіх інстанцій приймались рішення, зокрема: рішення господарського суду Чернівецької області від 11.05.2007 року по справі №1/36, яким задоволено позов приватного підприємця [PERSON] до ПОСП «ВІТ», СВК «Прикарпаття» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Дутчак Т.І., за участі третьої особи: Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області і визнано право власності ПП [PERSON] на майно пайового фонду СВК «Прикарпаття» (82 пайовиків майнових паїв) на супу 342179,00 грн., яке знаходиться в с. Мигове Вижницького району Чернівецької області, і складається з наступного: ковбасний цех вартістю 193350,00 грн.; обладнання ковбасного цеху вартістю 15799,00 грн.; корівник на 106 гол. вартістю 54907,00 грн.; навіс для сільськогосподарських машин вартістю 34252,00 грн.; заправка на тракторній бригаді вартістю 33362,00 грн.; обладнання заправки вартістю 11108,00 грн.; постанова Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 року, якою рішення господарського суду Чернівецької області від 11.05.2007 року скасовано і прийнято нове рішення. В позові ПП [PERSON] до ПОСП «ВІТ», про виділення в натурі майна та визнання права власності на мано пайового фонду СВК «Прикарпаття» на суму 342179,00 грн., що знаходиться в с. Мигове Вижницького району Чернівецької області відмовлено. В частині позовних вимог стосовно СВК «Прикарпаття» провадження припинено; постанова Вищого господарського суду України від 23.04.2008 року, якою рішення господарського суду Чернівецької області від 11.05.2007 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 року по справі №1/36 скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. ухвала господарського суду Чернівецької області від 10.12.2008 року, якою провадження по даній справі припинено у зв'язку з відмовою [PERSON] від позову; рішення господарського суду Чернівецької області (справа №6/15) від 21.02.2008 року, яким позов ПП [PERSON] до Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, ПП [PERSON], про визнання права власності на нерухоме майно задоволено. Визнано за підприємцем [PERSON] право власності на нерухоме майно, яке розташоване по [ADDRESS], а саме: ковбасний цех площею 217,70 м.кв., обладнання ковбасного цеху, корівник на 105 голів площею 456 м.кв., заправка на тракторній бригаді площею 126,56 м.кв., обладнання заправки, навіс для сільськогосподарських машин площею 105,20 м.кв.; постанова Вищого господарського суду України від 11.03.2009 року, якою рішення господарського суду Чернівецької області від 21.02.2008 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції; ухвала господарського суду Чернівецької області від 20.11.2009 року, якою позовна заява ПП [PERSON] до Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, ПП [PERSON], про визнання права власності на нерухоме майно була залишена без розгляду. Рішеннями адміністративних судів встановлено, що [PERSON] не була власником нерухомого майна пайового фонду, а саме: ковбасного цеху з обладнанням, корівника на 105 голів, заправки з обладнанням на тракторній бригаді. Відповідно до змісту ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На момент видачі оспорюваних свідоцтв про право власності на нерухоме майно дані правовідносини регулювались Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002року №7/5. Пунктом 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності у тому числі органами місцевого самоврядування фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об'єкти нерухомого майна, крім правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно. З роз'яснень, наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.27 своєї постанови №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» вбачається, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим суд відповідно до ч.1 ст.21, ст.393 ЦК України визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права та інтереси. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З досліджених у судовому засіданні доказів Судом встановлено, що рішення виконавчого комітету Мигівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №37 від 10.09.2008 року та рішення Господарського суду Чернівецької області по справі 6/15 від 21.02.2008 року (взамін якого видано рішення виконкому), на підставі яких [PERSON] було видано оспорювані свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно - визнані незаконними та скасовані, а отже і право власності [PERSON] на нього було набуте неправомірно. Тому враховуючи встановлені обставини та викладені вище вимоги закону Суд приходить до висновку, що оспорювані свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 29.09.2008 року, серія [NUMBER] від 27.09.2008 року та серія [NUMBER] від 23.09.2008 року суперечать актам цивільного законодавства, оскільки видані на підставі скасованих рішень, а тому з метою не порушення цивільних прав та інтересів позивача, як користувача майнових паїв, їх слід визнати недійсними. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права є визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.328 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.334 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на 03.02.2009 року) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Право власності набувається, зокрема, із договорів. Одним із видів договорів, передбачених Цивільним кодексом України, є договір купівлі-продажу. Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст.658 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У ст.204 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року), недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З досліджених у судовому засіданні оригіналів оспорюваних договорів купівлі-продажу від 03.02.2009 року, укладених між [PERSON] та [PERSON], Судом встановлено, що їх сторонами дотримано вимоги ст.657 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року), щодо письмової форми, нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Станом на момент продажу нерухомого майна була [PERSON], однак, як встановлено Судом, продавець [PERSON] набула право власності на спірне нерухоме майно неправомірно, а отже і не мала права укладати з [PERSON] оспорювані договори. Враховуючи викладені вимоги закону та встановлені обставини Суд приходить до висновку, що [PERSON] не мала права продавати [PERSON] спірне нерухоме майно, оскільки не була його власником, а договори купівлі-продажу нежитлових будівель серія ВМВ №077778 від 03.02.2009 року, серія ВМВ №077777 від 03.02.2009 року та серія ВМВ №077775 від 03.02.2009 року суперечать ст.658 ЦК України та порушують цивільні права та інтереси позивача, як користувача майнових паїв, а тому їх необхідно визнати недійсними. Підстав для звернення з вимогами, передбаченими ст.388 ЦК України у ПОСП «ВІТ» немає, оскільки вони не є власниками спірного нерухомого майна. Крім того відповідачі [PERSON] та [PERSON] у своєму запереченні зазначили, що ПОСП «ВІТ» пропустив строк позовної давності. Зокрема у ст.256 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) і становить три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України (у редакції станом на 03.02.2009 року), позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У своїх запереченнях проти позову відповідачі [PERSON] та [PERSON] заявили про застосування позовної давності з тих підстав, що позивачу стало відомо про порушення його прав 17.09.2008 року, - дати подачі ним заяви до сільської ради про те, що їм відомо про оформлення сільської радою рішень та свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] Пунктом 4 ч.1 ст.268 ЦК України (у редакції станом на 17.09.2008 року, яка діяла до 15.01.2012 року), передбачено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з пп.2 п.2 розділ І від 20.12.2011 року №4176-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15.01.2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. У разі заявлення стороною у спорі про застосування позовної давності до правовідносин, які на час їх виникнення, регулювалися нормами матеріального права, до яких згодом внесені зміни, вважається, що застосуванню підлягає та норма права, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, що є підставою для відмови для задоволення заяви про застосування позовної давності щодо таких правовідносин. За викладених обставин підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності Судом не встановлено, оскільки на час виникнення спірних правовідносин на них поширювалася дія положень п.4 ч.1 ст.268 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.04.2015 року №6-209цс16 та від 14.09.2016 року №6-2165цс15, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позовні вимоги ПОСП «ВІТ» підлягають до задоволення із стягненням з відповідачів на користь позивача понесених ним та підтверджених квитанцією №6 від 05.07.2016 року судових витрат по сплаті судового збору в рівних частках. Твердження відповідачів [PERSON] та [PERSON] та їх представника [PERSON] про безпідставність позову, які викладені у їх запереченні, повністю спростовуються встановленими рішеннями господарських та адміністративних судів обставинами. Довідка ДПІ у Вижницькому районі №1547/10/24-01-08 від 13.10.2016 року є неналежним доказом, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування, а тому суд її до уваги не приймає. На підставі ст.ст.16, 21, 202-204, 215, 216, 256, 257, 261, 267, 268, 328, 334, 655, 657, 658 ЦК України у редакції станом на 17.09.2008 року та 03.02.2009 року,

Outcome: approved