Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи його підставність тим, що 10.04.2003 року СВ Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області було порушено кримінальну справу №03110069 по факту спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] та [PERSON] . З метою забезпечення цивільного позову про відшкодування шкоди, постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 22.12.2003 року по справі № 1-17 на майно подружжя [PERSON] було накладено арешт, зокрема, на будинок [ADDRESS] . Постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 31.01.2006 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] було закрито за ст.1 п.«г» Закону України «Про амністію» (від 31.05.2005 року №2591-IV) та звільнено його від кримінальної відповідальності. Закривши кримінальну справу, суд не вирішив питання про скасування арешту як заходу забезпечення цивільного позову, який було накладено на домоволодіння позивача. Вказане стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушених прав. Ухвалою суду від 15.10.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ткачук Ірина Валеріївна подала до суду відзив, в якому просила суд відмовити в задоволенні позовної заяви про звільнення майна з-під арешту та стягнути з позивача на користь відповідача витрати понесені на оплату правничої допомоги адвоката в сумі 4204 гривні. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив, в якому просив суд в задоволенні позовних вимог про звільнення майна з-під арешту відмовити, оскільки він не є належним відповідачем по даній справі. У визначений судом строк відповідачі заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін не надали, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраним у справі доказами, встановив наступне. [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.08.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори Кобзар С.В., зареєстрованого в реєстрі за №1766 та зареєстрованого Вінницьким обласним бюро технічної інвентаризації 10.11.1995 року в реєстрову книгу №1 за реєстровим №243 (а.с.18-20). 17.03.2020 Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на ім`я позивача [PERSON] (а.с.21-26). Також, [PERSON] належить земельна ділянка розміром 0,1076 га, кадастровий номер 0522284000:01:003:0881, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №826137 від 30.07.2012 року (а.с.27-28). 10.04.2003 року СВ Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області було порушено кримінальну справу №03110069 по факту спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] та [PERSON] . З метою забезпечення цивільного позову про відшкодування шкоди, постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 22.12.2003 року по справі № 1-17 на майно подружжя [PERSON] було накладено арешт, зокрема, на будинок [ADDRESS] (а.с.13-14). Постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 31.01.2006 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] було закрито за ст.1 п. «г» Закону України «Про амністію» (від 31.05.2005 року №2591-ІV) та звільнено його від кримінальної відповідальності. Закривши кримінальну справу, суд не вирішив питання про скасування арешту як заходу забезпечення цивільного позову, який було накладено на домоволодіння позивача. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 372/2904/17-ц. Скасування арешту майна після закриття справи не пов' язане з оцінкою правомірності застосування такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, оскільки накладений арешт на майно подружжя [PERSON] до цього часу не скасований, а в іншому порядку аніж в судовому, позивач звернутись за захистом своїх прав не може.

Outcome: approved