Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд надати дозвіл матері, [PERSON] , [INFO] , на виготовлення проїзних документів на багаторазові тимчасові виїзди за межі України та тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, малолітнього [PERSON] , [INFO] , - без дозволу (згоди) його батька [PERSON] . Надати дозвіл матері, [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі України: до держав Шенгенської угоди, інших країн світу та до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, малолітнього [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , на строк до досягнення дитиною 16 років, а саме до [INFO] . В обґрунтування позову зазначила, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 15.05.2010 року по 24.01.2014 рік. Від шлюбу має неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на повному утриманні позивачки. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Жодних стосунків між ними немає. Позивачка має можливість забезпечувати вивіз дитини за кордон без згоди батька, проте відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, так як відмовляється надати дозвіл на виїзд у її супроводі їхнього сина за кордон для відпочинку та оздоровлення. На її неодноразові прохання надати дозвіл на виїзд за кордон та оформлення проїзного документу неповнолітнього сина вимоги, та надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Позивачка в судове засідання не з`явилась, від представника надійшла заява проводити розгляд справи за їх відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі, відзив до суду не подавав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.06.2018. 24 січня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджено рішенням Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим від 24.01.2014. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка має можливість забезпечувати вивіз дитини за кордон без згоди батька, проте відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, так як відмовляється надати дозвіл на виїзд у її супроводі їхнього сина за кордон для відпочинку та оздоровлення. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до ч.ч.1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 p., ратифікованої Україною 27 лютого 1991 p., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, східних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною 2 ст. 155 Сімейного кодексу України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Щодо прохання позивачки надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього сина без згоди та супроводу батька в частині, що стосується «інших країн світу» та строку, на який просить надати такий дозвіл, а саме до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO] , суд вважає не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки порушує права відповідача, як батька дитини, щодо рівності як батька, так і матері, у здійсненні своїх прав та обов`язків у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Проте доцільним буде надати такий термін строком у три роки. Крім того визначення словосполучення «до інших країн світу» не має чіткого визначення конкретної держави, до якої надається дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини. Оскільки, у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування, суд, враховуючи вищевикладене, приходить до висновку про наявність достатніх підстав для часткового задоволення позовних вимог. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися.

Outcome: partial