Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Представник позивачки адвокат Світлицький Д.А. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . В 1994 році позивачка поїхала на заробітки до Італійської Республіки, де залишилася та постійно мешкає наразі. З 2012 року в зазначеній квартирі перестав мешкати її син відповідач [PERSON] , який переїхав мешкати до міста Київ. Наразі у квартирі ніхто не мешкає. В 2018 році [PERSON] почав займатися продажем кави внаслідок чого постійно знаходиться за межами України в країнах Північної та Південної Америки, що підтверджується копією паспорту для виїзду за кордон. Позивачка є пенсіонеркою, їй важко самостійно утримувати належну їй квартиру, мешкаючи більшу частину часу у Італійській Республіці. З 2019 року [PERSON] має намір оформити субсидію на житлово- комунальні послуги або продати належну їй квартиру, але як власник, вона обмежена у цьому праві, оскільки за адресою квартири зареєстроване місце проживання її сина - [PERSON] , який посилаючись на постійну зайнятість до теперішнього часу не знявся з реєстрації за вищевказаною адресою. Вказана обставина порушує права власності позивачки, оскільки остання вимушена нести додаткові матеріальні витрати на утримання житла та сплату комунальних послуг на осіб, які фактично не мешкають у будинку. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою від 14.09.2021 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Світлицький Д.А. у судове засідання не з`явились. Надали заяви про розгляд справи без їх участі. Позов підтримали. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі не надав. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав, а позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву, заяву відповідачки та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло від 02 березня 1998 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2010 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 березня 2012 року та договору дарування від 20 липня 2012 року. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя від 13.09.2021 відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] , як власниця жита, вимушена нести витрати по утриманню житла у виді оплати комунальних послуг, нарахованих на кількість зареєстрованих осіб. Відповідач [PERSON] \~з 01\~січня 2012\~року не\~проживає за\~зареєстрованим місцем\~проживання,\~що підтверджується\~Актами про\~не проживання\~особи за\~місцем реєстрації\~від 02.10.2020,\~02.11.2020,\~03.12.2020,\~04.01.2021,\~01.02.2021,\~05.03.2021,\~02.04.2021,\~04.05.2021,\~04.062021,\~02.07.2021,\~03.08.2021\~та 07.08.2021,\~засвідчених головою\~правління ОСББ\~«Сергія Синенка\~21»\~Карпенко О.В., Згідно зі статтею 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК Української РСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї. Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідач більше року не проживає в спірній квартирі, не приймає участі в її утриманні, що є підставою для визнання його такими, що втратив право користування цією квартирою. Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачів, що є пропорційним втручанням у вказані права. При цьому, суд врахував, що відповідач [PERSON] втратив інтерес до спірної квартири, відчуживши 20.07.2012 свою частку у праві спільної сумісної власності позивачці. Крім цього, у спірній квартирі він не проживає з 2012 року. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 гривень.

Outcome: approved