Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулося до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог - Відкрите акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - страхова компанія «Оранта»), про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, мотивуючи свої вимоги тим, що між страховою компанією «ВУСО» та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №063741-02-16-01 від 03.06.2009 р. (далі - договір страхування), за яким страхова компанія «ВУСО» застрахувала майнові інтереси [PERSON], пов'язані з експлуатацією автомобіля [NUMBER] (далі - застрахований автомобіль). 22.10.2009 р. в м. Одесі по вул. Фонтанській дорозі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під управлінням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON]. В результаті ДТП був пошкоджений застрахований автомобіль. Відповідно до постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2009 року, особою, винною у пошкодженні застрахованого автомобіля, є водій [PERSON] Згідно умов договору страхування, одним із страхових випадків визнається подія, у разі якої внаслідок ДТП було завдано шкоди автомобілю страхувальника. Згідно рахунку-фактури №153 від 15.04.2010 року СПД [PERSON], вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля складає 121 916 грн. 00 коп. Ринкова вартість автомобіля визначена оцінщиком [PERSON] у розмірі 186557 грн. На підставі вказаних документів страхова компанія «ВУСО» визначила розмір страхового відшкодування згідно п.п. 10.6, 10.6.2 договору страхування у розмірі 35812,55 грн., яке було сплачене двома платежами 27.04.2010 року та 18.05.2010 року. Після виплати вказаного страхового відшкодування у страхової компанії «ВУСО» виникло право вимоги до [PERSON] Згодом страховій компанії «ВУСО» стало відомо, що цивільна відповідальність [PERSON] на момент настання страхового випадку була застрахована в страховій компанії «Оранта». З моменту виплати страхового відшкодування у страхової компанії «ВУСО» виникло право вимоги до страхової компанії «Оранта» на суму 35000,00 грн. Однак, виявилось, що отримавши страхове відшкодування від страхової компанії «ВУСО» [PERSON] звернулася з заявою про страхове відшкодування також до страхової компанії «Оранта», яка здійснила [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 35000,00 грн. Таким чином [PERSON] отримала дві страхові виплати на загальну суму 70812,55 грн., порушивши норми цивільного законодавства. Відповідно до ст.988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності не може перевищувати розмір реальних збитків. Відповідно до п.10.18 договору страхування, в разі одержання страхувальником відшкодування збитків від особи, відповідальної за їх відшкодування, він зобов'язаний протягом п'яти робочих днів повернути страховику одержане страхове відшкодування або заявити про це для урахування цієї суми при розрахунку суми страхового відшкодування. Своїми діями [PERSON] позбавила страхову компанію «ВУСО» реалізації права регресу, передбаченого ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування». У зв'язку з зазначеним, просить стягнути з [PERSON] на користь страхової компанії «ВУСО» суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 35812,55 грн. та витрати на оплату судового збору. Відповідач [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON] позовні вимоги страхової компанії «ВУСО» не визнала у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість і незаконність, а уточнений зустрічний позов до страхової компанії «ВУСО» про захист прав споживачів про стягнення недоплаченого страхового відшкодування у розмірі 77776,06 грн., а також до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 52527,39 грн. і сплаченого судового збору у розмірі 278,87 грн., посилаючись на те, що згідно п.3.2 договору страхування, у випадку настання страхового випадку страхова сума, яку страхова компанія «ВУСО» повинна їй виплатити, складає 138229,00 грн. Страхова компанія «ВУСО» не виконала умови пунктів 7.1.2 - 7.1.4 договору страхування, згідно яких зобов'язана була протягом двох днів, як тільки їй стане відомо про страховий випадок, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування, протягом 10 робочих днів з моменту отримання всіх документів від страхувальника скласти страховий акт та протягом 5 робочих днів після цього здійснити страхове відшкодування. Ринкову вартість автомобіля страхова компанія «ВУСО» визначила лише 24.03.2010 року, а розмір відновлювального ремонту - 15.04.2010 року Страховий акт був складений лише 27.04.2010 року, а додаток до нього - 13.05.2010 року. Розмір страхового відшкодування у страховому акті не обґрунтований. Розрахунки відсутні. Страховий акт та додаток до нього [PERSON] не вручалися, про розмір відшкодування та прийняте рішення за її заявою вона повідомлена не була, чим були порушені права [PERSON], як споживача страхових послуг. Про виплату страхового відшкодування [PERSON] дізналася від банку, на рахунок якого як вигодонабувача були здійснені виплати у сумі 35812,55 грн. Вважає, що страхова компанія «ВУСО» сплачене страхове відшкодування може вимагати не від неї, а від особи, яка винна у пошкодженні застрахованого автомобіля. Отримавши від страхових компаній «ВУСО» та «Оранта» відповідно 35812,55 грн. та 35000,00 грн., а всього 70812,55 грн., [PERSON] не порушила норми цивільного законодавства і не порушила умови договору страхування, оскільки отримане страхове відшкодування від обох страхових компаній значно менше від фактичного розміру спричиненого їй матеріального збитку внаслідок страхового випадку. Вважає, що страхова компанія «ВУСО» неправильно визначила вартість ремонту застрахованого автомобіля, так як СТО СПД [PERSON] не є спеціалізованим по ремонту автомобілів «Nissan» і застрахований автомобіль на ньому не ремонтувався. Не погодившись з визначеною страховою компанією «ВУСО» сумою реальних збитків, [PERSON] звернулася 15.06.2010 року. до Одеського НДІ судових експертиз з заявою про проведення незалежної експертизи, згідно висновку якого від 13.08.2010 р. №6030, вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля складає 263234,23 грн., що перевищує вартість застрахованого автомобіля станом на день ДТП - 200784,00 грн. У зв'язку з цим автомобіль визнаний фізично знищеним, його відновлення є економічно недоцільним. Станом на день складання висновку від 13.08.2010 р. №6030, розмір матеріального збитку, спричиненого [PERSON] внаслідок ДТП, складає 201116,00 грн. Вважає, що страхова компанія «ВУСО» повинна була виплатити їй страхове відшкодування у розмірі страхової суми, оскільки вартість автомобіля і його ремонту перевищує страхову суму і застрахований автомобіль внаслідок страхового випадку був знищений, тому франшиза для цього випадку складає 0,00%. Сплативши [PERSON] 35812,55 грн., страхова компанія «ВУСО» повинна доплатити несплачену суму страхового відшкодування у сумі 77776,06 грн. Винною в пошкодженні застрахованого автомобіля особою є [PERSON], який повинен відшкодувати [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі різниці між фактичним розміром шкоди, визначеним експертизою, та страховими виплатами, які здійснили страхові компанії і сумою, яку повинна доплатити [PERSON] страхова компанія «ВУСО». Розмір цих збитків складає 201116,00 - 113588,61 - 35000 = 52527,39 грн. Після таких виплат страхова компанія «ВУСО» отримає право на звернення з вимогою до винної особи про стягнення сплачених коштів, а винна особа отримає право на залишки знищеного автомобіля. З наведених підстав просить суд стягнути на користь [PERSON] з страхової компанії «ВУСО» 77776,06 грн., з [PERSON] - 52527,39 грн. і судові витрати у розмірі 278,87 грн., а у позові страхової компанії «ВУСО» - відмовити. Представник страхової компанії «ВУСО» [PERSON] в судове засідання не зявився, належним чином про дату та місце судового засідання повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив. У попередніх судових засіданнях надавав пояснення згідно яких первісний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, наведених у позові. Проти зустрічного позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що страхова компанія «ВУСО» здійснила страхове відшкодування [PERSON] на підставі п.10.6 договору страхування у розмірі 35812,55 грн. У зв'язку з тим, що був встановлений факт його повної загибелі, то виплата страхового відшкодування проводилась відповідно до п.10.6.2 договору страхування, а саме: 138229,00 (страхова сума) - 24640,39 (сума попередніх виплат за договором страхування) - 68400,00 (вартість залишків, придатних для подальшого використання, визначена страховиком на умовах договору страхування) - 9676,06 (сума франшизи, визначена договором страхування) + 300,00 (сума витрат [PERSON] на евакуацію автомобіля з місця ДТП) = 35812,55 грн. Представник [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні первісний позов страхової компанії «ВУСО» не визнав, просив відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у зустрічному позові. Пояснив, що у рахунку СТО СПД [PERSON] враховані не всі пошкодження застрахованого автомобіля. Визначену ФОП [PERSON] вартість автомобіля у сумі 186557 грн. не визнав, посилаючись на неправильність Звіту №214-10 від 24.03.2010 р. та його невідповідність «Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. №142/5/2092 (далі - Методика), оскільки оцінщик [PERSON] застрахований автомобіль не оглядав, у протоколі огляду автомобіля не вказані місце та дата його огляду, відсутня обов'язкова фотофіксація автомобіля. Страхова компанія у страховому акті визначила страховий випадок за п.4.1.1 договору страхування, яким передбачена нульова франшиза, а до страхової виплати неправомірно застосувала франшизу згідно п.4.1.6 договору страхування як для повної загибелі автомобіля. У даному страховому випадку застрахований автомобіль є фізично знищеним, і не погодився з його повною загибеллю, посилаючись на те, що у випадку, якщо вартість відновлювального ремонту автомобіля перевищує його вартість до ДТП, то автомобіль є фізично знищеним згідно п.30.1 ст.30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У договорі страхування не визначено термін «знищення» автомобіля, а визначено лише термін «повна загибель», яка настає у випадку, коли вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля перевищує 75% від його вартості до ДТП. Визначена страховою компанією «ВУСО» вартість ремонту застрахованого автомобіля згідно рахунку СТО СПД [PERSON] у розмірі 121916,00 грн. складає лише 65,4 % від визначеної ФОП [PERSON] вартості автомобіля, що виключало застосування страховою компанією «ВУСО» при складанні страхового акту франшизи 7% та вирахування вартості залишків автомобіля. Звіт №27 від 27.03.2010 р. про визначення матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу, складений ФОП [PERSON], просив визнати неналежним доказом у справі, оскільки цей Звіт страхова компанія «ВУСО» не використовувала при складанні страхового акту і цей Звіт не відповідає вимогам Методики, оскільки застрахований автомобіль вказаним у Звіті оцінщиком не оглядався і відсутня його фотофіксація і фотофіксація пошкоджень. Просив при вирішенні спору виходити з розміру матеріальних збитків, визначених згідно Висновку Одеського НДІ судових експертиз від 13.08.2010 р. №6030, оскільки цей висновок виконаний відповідно до Методики, експерт оглянув автомобіль, про дату та місце огляду повідомив як страхову компанію «ВУСО», так і [PERSON], до Висновку додані належним чином оформлені протокол огляду застрахованого автомобіля і фотофіксація. Вказані представником страхової компанії «ВУСО» попередні виплати за договором страхування у розмірі 24640,39 грн. не визнав, посилаючись на відсутність доказів з цього приводу. Пояснив, що [PERSON] повинна повернути отримане страхове відшкодування у порядку п.10.18 договору страхування лише у випадку повного відшкодування збитків винною особою, що у цій справі не настало, так як [PERSON] матеріальні збитки не відшкодовував взагалі, а страхова компанія «Оранта» за нього виплатила лише 35000 грн., які не покривають всю суму збитків і які не покриваються лімітом відповідальності страхової компанії «ВУСО». Представник [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] не визнав, посилаючись на те, що [PERSON] відшкодував збитки чоловікові [PERSON]. [PERSON] та його батько передали [PERSON] та її чоловікові свій пошкоджений автомобіль, оформивши нотаріальну довіреність. [PERSON] від продажу останків свого автомобіля отримала 20 000,00 грн. Також вона продала останки автомобіля [PERSON] Вважає, що виручені від продажу останків двох автомобілів гроші складають не менше 27887,00 грн., які з нього вимагає [PERSON] Просив у позові до [PERSON] відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, свідка, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов - задовольнити частково. Судом в судовому засіданні встановлено, що 03.06.2009 р. між страховою компанією «ВУСО» та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №063741-02-16-01 (а.с.33-35) зі строком дії до 02.06.2010 р. включно, за яким страхова компанія «ВУСО» застрахувала майнові інтереси [PERSON], пов'язані з експлуатацією автомобіля [NUMBER]. 06.06.2009 року [PERSON] сплатила страховій компанії «ВУСО» страховий платіж у розмірі 9645,45 грн. у відповідності до п.4.5 договору страхування. 22.10.2009 року, в період дії договору страхування, о 13 годині 20 хвилин, [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER] по вулиці Фонтанській дорозі зі сторони вул. Посмітного у напрямку вул. Толбухіна у м. Одесі, не впорався з керуванням, перевищив швидкість руху, виїхав на зустрічну смугу, порушивши вимоги п.п.12.1, 12.3 , 12.4 Правил дорожнього руху, внаслідок чого допустив зіткнення з застрахованим автомобілем під керуванням [PERSON] Це підтверджується постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2009 р. у справі №3-9534/2009 р. (а.с.32). Згідно ч.3 ст. 64 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд вважає, що вина [PERSON] у пошкодженні застрахованого автомобіля [PERSON] встановлена судовим рішенням і не підлягає доказуванню. Згідно підпунктів 4.1.1.1 та 4.1.1.2 п.4.1.1 договору страхування, страховим випадком є пошкодження або знищення застрахованого автомобіля внаслідок ДТП, в результаті якої заподіяно збитки застрахованому автомобілю, незалежно від вини водія застрахованого автомобіля. Судом встановлено, що вказана вище ДТП, внаслідок якої пошкоджено застрахований автомобіль [PERSON], є страховим випадком, що визнано сторонами та підтверджується страховим актом (а.с.61). Згідно п.9.1.1. договору страхування, [PERSON] зобов'язана протягом трьох робочих днів з моменту настання страхового випадку надати страховій компанії «ВУСО» письмову заяву на виплату страхового відшкодування, а також, згідно п.9.1.3 договору страхування, для підтвердження настання страхового випадку, передбаченого п.4.1.1. цього договору, копію посвідчення водія, довідку ДАІ про ДТП, копію протоколу огляду місця пригоди (за можливості), копію протоколу огляду і перевірки технічного стану автомобіля (за можливості) і копію схеми ДТП (за можливості). Судом встановлено, і це підтверджено сторонами, що 26.10.2009 р. [PERSON] надала страховій компанії «ВУСО» заяву про виплату страхового відшкодування (а.с.37-40). У період до 02.11.2009 року [PERSON] надала страховій компанії «ВУСО» документи, передбачені п.9.1 договору страхування (а.с.37-40, 59). Згідно ст.20 Закону України «Про страхування» та п.7.1.2 договору страхування, страхова компанія «ВУСО» зобов'язана протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування. Згідно п.7.1.3 страхова компанія «ВУСО» протягом 10-ти робочих днів з дня отримання від страхувальника всіх необхідних документів, вказаних у Р.9 договору, скласти страховий акт про визнання страхового випадку, чи призначити додаткове розслідування у випадку, коли страховик не може прийняти однозначне рішення. Згідно п.7.1.4 договору страхування, страхова компанія «ВУСО» протягом 5-ти робочих днів з дня складання страхового акту зобов'язана здійснити виплату страхового відшкодування, якщо випадок буде визнаний страховим. Суд вважає, що страхова компанія «ВУСО» не виконала вимоги п.п. 7.1.2 - 7.1.4 договору страхування, чим порушила права страхувальника. Згідно п. 3.2 договору страхування, страхова сума складає 138229,00 грн. Згідно п.10.12 договору страхування, ліміт відповідальності страхової компанії «ВУСО» дорівнює страховій сумі. Згідно п.10.7 договору страхування, страховик або уповноважена ним особа складає Кошторис збитків на підставі експертного висновку автотоварознавця, проведеного згідно Методики, або рахунку СТО. Вказані документи повинні містити повний перелік робіт, їх вартість, а також вартість запчастин і матеріалів, необхідних для ремонту застрахованого автомобіля. 24.03.2010 р. ФОП [PERSON], на підставі заяви страхової компанії «ВУСО» від 24.03.2010 р., здійснив оцінку застрахованого транспортного засобу та склав Звіт №214-10, згідно якого ринкова вартість застрахованого автомобіля станом на 22.10.2010 р. складає 186557 грн.(а.с.43-57). 15.04.2010 р. СПД [PERSON], згідно рахунку-фактури №153, визначив вартість ремонту застрахованого автомобіля у розмірі 121916,00 грн. (а.с.41-42). 27.04.2010 р. страховою компанією «ВУСО» був складений страховий акт №1698-02, згідно якого ДТП, внаслідок якої був пошкоджений застрахований автомобіль, визнане страховим випадком згідно п.4.1.1. договору страхування (пункт 5 страхового акту, а.с.61) та прийняте рішення про страхове відшкодування у розмірі 25000,00 грн. 13.05.2010 р. страхова компанія «ВУСО» склала додаток №1 до страхового акту №1698-02 (а.с.62), в якому страхове відшкодування визначене у розмірі 35812,55 грн. 27.04.2010 р. та 18.05.2010 р. страхова компанія «ВУСО» сплатила ООФ АКБ «Укрсоцбанк», як вигодонабувачу за договором страхування, відповідно 25000,00 грн. та 10812,55 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №5031 (а.с.63) та № №5796 (а.с.64). Як пояснив представник страхової компанії «ВУСО», на підставі Звіту №214-10 та рахунку-фактури №153 страхова компанія «ВУСО» визнала факт повної загибелі застрахованого автомобіля та здійснила страхове відшкодування на підставі п.10.6.2 договору страхування шляхом вирахування від страхової суми вартості залишків застрахованого автомобіля, а також франшизу у розмірі 7% та суми попередніх виплат. Представник страхової компанії «ВУСО» в судовому засіданні не зміг пояснити, яким чином у страховому акті була визначена сума страхового відшкодування у розмірі 25000 грн. та на підставі чого страхове відшкодування було сплачено у два етапи. Згідно п.10.6 договору страхування, повна загибель застрахованого автомобіля настає у випадку відсутності технічної можливості його відновлення або якщо вартість виконання робіт, розрахованих відповідно до абз.2 цього пункту, перевищує 75% дійсної вартості застрахованого автомобіля на момент настання страхового випадку. Факт повної загибелі застрахованого автомобіля визначається, виходячи з вартості ремонтно-відновлювальних робіт, розрахованих на підставі документа, що є підставою для виплати страхового відшкодування відповідно до п.5.2 цього договору, або на підставі експертного висновку автотоварознавця незалежно від того, який документ є підставою для виплати, у випадку обопільної згоди сторін (а.с.35). Пунктом 5.2 договору страхування передбачено, що підставою для страхового відшкодування є рахунок СТО (а.с.33). Суд вважає, що рахунок-фактура №153 від 15.04.2010 р. свідчить про технічну можливість відновлення застрахованого автомобіля. Визначена згідно вказаного рахунку-фактури вартість ремонту застрахованого автомобіля у сумі 121 916,00 грн., складає 65,4 % від дійсної вартості застрахованого автомобіля станом на день настання страхового випадку, встановленої на підставі Звіту №214-10 від 24.03.2010 р. у розмірі 186 557,00 грн. При таких обставинах, суд вважає, що за документами, на підставі яких був складений страховий акт, повна загибель застрахованого автомобіля не настала. Тому страхова компанія «ВУСО» неправильно визначила розмір страхового відшкодування та розмір франшизи. Згідно п.10.9 договору страхування, у разі виникнення спору між сторонами про причини і розмір збитків, будь-яка сторона має право вимагати проведення незалежної експертизи. Не погоджуючись з сумою страхового відшкодування, [PERSON] 15.06.2010 року звернулася до Одеського НДІ судових експертиз з заявою про визначення розміру матеріального збитку, спричиненого в результаті ДТП її автомобілю. Згідно Висновку Одеського НДІ судових експертиз від 13.08.2010 року №6030, вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля складає 263234,23 грн., що перевищує вартість застрахованого автомобіля станом на день ДТП - 200784,00 грн. У зв'язку з цим його відновлення є економічно недоцільним. Станом на день складання висновку від 13.08.2010 року №6030, розмір матеріального збитку, спричиненого [PERSON] внаслідок ДТП, складає 201116,00 грн. Згідно п.4.1.1 договору страхування, пошкодження або знищення застрахованого автомобіля є страховим випадком, при якому франшиза складає 0,00% незалежно від вини водія застрахованого автомобіля (а.с.33). Договором страхування не визначені умови, за яких застрахований автомобіля визнається знищеним, та не визначений порядок розрахунку страхового відшкодування для такого страхового випадку. Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. №5, відносини, що випливають з договорів страхування, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Суд вважає, що оскільки умови договору страхування щодо розмежування випадків, коли застрахований автомобіль є знищений, а коли настала його повна загибель, є нечіткими, то цей договір слід тлумачити на користь споживача на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - постанова Пленуму ВССУ №4), порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст.30 Закону №1961-ІV, який згідно ст.8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися до всіх випадків відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки. Згідно ст.30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на день настання страхового випадку, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим або економічно необґрунтованим та власник згоден з визнанням його фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до законодавства, витрати на ремонт перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам по евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи МТСБУ. Згідно п.10.15 договору страхування, якщо при розрахунку суми страхового відшкодування враховується повна вартість застрахованого автомобіля, то страхувальник зобов'язаний передати страховику цей автомобіль. Згідно ст.1192 ЦК України та п.14 Постанови Пленуму ВССУ №4, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Оцінюючи надані сторонами висновки автотоварознавчих досліджень, суд, враховуючи Висновки Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. №2 «Про узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, у 2010-2011 роках», виходить з наступного. Згідно п.1.4 Методики товарознавчої експертизи, ця Методика застосовується, зокрема, з метою визначення вартості ТЗ (транспортний засіб) для страхування, для розв'язання майнових суперечок, визначення вартості відновлювального ремонту, визначення матеріальних збитків, завданих власникові ТЗ в разі його пошкодження. Згідно п.5.1 Методики, технічний огляд ТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані про ТЗ, його комплектність, укомплектованість, технічний стан, обсяг і характер ушкоджень, пробіг за одометром, інші показники, необхідні для оцінки. Визначення матеріального збитку чи вартості ТЗ без його огляду особисто експертом (оцінювачем) який складає висновок чи звіт, можливо лише за рішенням суду або органу досудового слідства. Згідно п/п «г» п.5.5 Методики, під час технічного огляду ТЗ експерт повинен встановити характер і обсяги пошкоджень на момент огляду та інші ознаки, які характеризують технічний стан ТЗ, з обов'язковою їх фіксацією шляхом фотографування. Звіт ФОП [PERSON] від 24.03.2010 р. №214-10 (а.с.43-57) не містить відомостей про огляд застрахованого автомобіля особисто оцінщиком, з його фіксацією за допомогою фотографування. У протоколі огляду автомобіля (а.с.53) не вказані місце та дата огляду. Фотографії застрахованого автомобіля відсутні. У судовому засіданні допитаний у якості свідка [PERSON] не міг пояснити, чи оглядав він автомобіль, чи ні, і якщо оглядав, то коли та де. Тому суд доходить висновку про те, що Звіт від 24.03.2010 р. № 214-10 виконаний з порушенням п.п. 1.4, 5.1 та 5.5. Методики, а тому викликає сумнів у його достовірності і не може бути належним доказом у справі. Також суд критично відноситься до наданого під час розгляду справи представником страхової компанії «ВУСО» Звіту ФОП [PERSON] від 29.03.2010 р. №27, оскільки цей Звіт не вказаний у страховому акті як документ, який розглядався при розслідуванні страхового випадку. Крім цього, Звіт ФОП [PERSON] від 29.03.2010 року №27 не відповідає вимогам п.п. 1.4, 5.1, 5.5 Методики, так як доказів огляду пошкодженого автомобіля особисто оцінщиком з його фіксацією за допомогою фотографування суду не надано. Тому вказаний Звіт №27 не може бути належним доказом у справі. Висновок Одеського НДІ судових експертиз від 13.08.2010 року №6030 суд вважає належним доказом, оскільки цей Висновок виконаний відповідно до Методики. Представник страхової компанії «ВУСО» та представник [PERSON] проти цього Висновку не заперечували. Згідно вказаного вище Висновку №6030, сума матеріальних збитків, спричинених власникові застрахованого автомобіля, складає 201116,00 грн. Суд вважає, що оскільки вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля перевищує його ринкову вартість, то його відновлення є недоцільним і автомобіль є фізично знищеним. Представник [PERSON] не заперечував проти визнання застрахованого автомобіля знищеним, що підтверджується заявою [PERSON] від 18.03.2010 року до страхової компанії «ВУСО», у якій вона мала на увазі знищення, а не повну загибель її автомобіля. За наведених обставин суд вважає, що страховий випадок, який мав місце 22.10.2009 року, належить кваліфікувати як знищення застрахованого автомобіля за п/п.4.1.1.2 п. 4.1.1 договору страхування із застосуванням франшизи у розмірі 0,00 %. Суд критично відноситься до рахунку-фактури СПД [PERSON] від 15.04.2010 р. №153 (а.с.41-42), оскільки у порушення п.10.7 договору страхування, вказаний рахунок-фактура не містить повного переліку робіт, запчастин і матеріалів, необхідних для ремонту застрахованого автомобіля, які вказані у Висновку Одеського НДІ судових експертиз від 13.08.2010 року №6030. СТО СПД [PERSON] не погоджене з [PERSON] згідно п.7.3.7 договору страхування. Доказів відновлення застрахованого автомобіля на вказаному СТО суду не надано. Тому вказаний вище рахунок-фактура не може бути належним доказам у справі. Звіт №348-16, складений від імені [PERSON] (а.с.58-60) суд вважає неналежним доказом, оскільки у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що цей Звіт не складав і не підписував. Підпис у Звіті йому не належить. Представник страхової компанії «ВУСО» не зміг пояснити, хто та коли складав і підписував цей Звіт. Суд критично відноситься до доводів представника страхової компанії «ВУСО» щодо заяви [PERSON] від 18.03.2010 року про її згоду з повною загибеллю застрахованого автомобіля, оскільки, як пояснив представник [PERSON], станом на 18.03.2010 р. страхова компанія «ВУСО» ще не визначила розмір ремонту автомобіля та його дійсну вартість, тому цей факт на день написання заяви не міг бути встановленим. Під повною загибеллю автомобіля вона вважала його фізичне знищення. Оскільки розмір матеріального збитку, спричиненого внаслідок страхового випадку [PERSON], у сумі 20116,00 грн. перевищує страхову суму 138229,00 грн., визначену у п. 3.2 договору страхування, то страхова компанія «ВУСО» повинна була здійснити [PERSON] страхове відшкодування у розмірі страхової суми на підставі п. 10.12 договору страхування. При цьому страхова компанія не отримує право на залишки знищеного автомобіля на підставі п.10.15 договору страхування, оскільки страхова сума не покриває повну вартість застрахованого автомобіля. Після сплати страхового відшкодування страхова компанія «ВУСО» має право вимоги у порядку суброгації до заподіювача шкоди на суму фактично здійсненого відшкодування. Так як страхова компанія «ВУСО», взявши на себе зобов'язання сплатити [PERSON] страхове відшкодування в межах страхової суми, сплатила їй 35812,55 грн., то страхова компанія «ВУСО» повинна доплатити [PERSON] 113588,61 - 35812,55 = 77776,06 грн. Згідно п.1.3 договору страхування, застрахований автомобіль є предметом застави. Вигодонабувачем є АКБ «Укрсоцбанк». Згідно п.10.22.1.1 договору страхування, перерахування страхового відшкодування здійснюється банку (вигодонабувачу) в розмірі, що не перевищує суму заборгованості страхувальника перед банком. Якщо на момент виплати страхового відшкодування заборгованість страхувальника перед банком відсутня, сума страхового відшкодування може бути перерахована іншій особі, а решта - страхувальнику. Згідно ст.10 Закону «Про заставу», у разі настання страхового випадку предметом застави стає право вимоги до страховика. Оскільки 30.06.2010 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про розірвання договору застави застрахованого автомобіля, 05.08.2010 року згідно витягу №28046257 Одеської філії ДП «Інформаційний центр» договір застави застрахованого автомобіля вилучений з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, та листом від 30.06.2010 року №23-28/67-2671 ПАТ «Укрсоцбанк» заявив про відсутність майнових претензій до вказаного застрахованого автомобіля, то право вимоги до страхової компанії щодо виплати страхового відшкодування має [PERSON] і таке право втратив вигодонабувач. Тому уточнений зустрічний позов [PERSON] до страхової компанії «ВУСО» на вказану суму 77776,06 грн. підлягає задоволенню. Згідно листа Верховного Суду України від 19.07.2011 року «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування», якщо страхове відшкодування лише частково погашає спричинені потерпілому збитки, то до заподіювача шкоди є можливість пред'явлення двох вимог: перша - вимога страховика в розмірі виплаченого потерпілому страхового відшкодування, друга вимога - потерпілого в розмірі тієї частини завданої шкоди, яка не покрита страховим відшкодуванням. Судом встановлено, що страховим відшкодуванням страхової компанії «ВУСО» не покрита наступна сума матеріальних збитків: 201116,00 - 113588,61 = 87527,39 грн. Судом встановлено, що цивільна відповідальність заподіювача шкоди [PERSON] застрахована у страховій компанії «Оранта» згідно полісу ВВ/8943455. 13.09.2010 року страхова компанія «Оранта» здійснила страхове відшкодування [PERSON] у розмірі 35000 грн., що підтверджується листом від 23.05.2012 р. №09-02-09/12817 і не заперечується сторонами. Згідно ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зобов'язана відшкодувати шкоду у розмірі різниці між фактичною сумою збитку та страховою виплатою. Різниця між непокритим страховою компанією «ВУСО» страховим відшкодуванням за договором майнового страхування та страховим відшкодуванням, здійсненим страховою компанією «Оранта» за полісом страхування відповідальності, складає 87527,39 - 35000,00 = 52527,39 грн. Згідно п.14 постанови Пленуму ВССУ №4, ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Представник [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що залишки фізично знищеного застрахованого автомобіля нею були продані за 20000,00 грн. Доводи представника [PERSON] щодо передачі [PERSON] у відшкодування шкоди залишків його автомобіля [NUMBER] суд відхиляє, оскільки суду не надано доказів у підтвердження цьому. Тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] на суму 52527,39 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Посилаючись на п.10.18 договору страхування, ст.ст. 993, 1166, 1187, 1191 ЦК України та ст.27 Закону «Про страхування», страхова компанія «ВУСО» заявила вимоги до [PERSON] про повернення отриманого страхового відшкодування у розмірі 35812,55 грн, у зв'язку з тим, що [PERSON] отримала від страхової компанії «Оранта» страхове відшкодування у розмірі 35000,00 грн. Згідно ст.ст. 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Оскільки до страхової компанії у випадку виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування переходить право вимоги у порядку суброгації, а не заміна зобов'язань у порядку регресу, то ст. 1191 ЦК України не може бути застосована до правовідносин у цій справі. Також до правовідносин у цій справі не може бути застосована ст.1187 ЦК України, оскільки порядок відшкодування шкоди внаслідок зіткнення кількох джерел підвищеної небезпеки врегульовано ст.1188 ЦК України. Згідно ст.ст. 1166 та 1188 ЦК України, спричинена шкода підлягає відшкодуванню винною особою. Згідно вказаного вище листа Верховного Суду України від 19.07.2011 р. та п.27 постанови Пленуму ВССУ №4, у порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику Оскільки [PERSON] не є заподіювачем шкоди, то позовні вимоги страхової компанії «ВУСО» на підставі ст.ст. 993, 1166, 1187, 1191 ЦК України та ст.27 Закону «Про страхування» до неї необґрунтовані і не підлягають задоволенню. Згідно п.10.18 договору страхування, якщо страхувальник одержав відшкодування збитків від особи, відповідальної за їх відшкодування, він зобов'язаний протягом 5-ти робочих днів повернути страховику одержане страхове відшкодування. Якщо збитки відшкодовані третьою особою частково і менше належного до виплати страхового відшкодування, то виплата страхового відшкодування здійснюється з урахуванням сум, одержаних страхувальником від особи, відповідальної за заподіяні збитки. Згідно ст.988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Судом встановлено, що ліміт страхової відповідальності страхових компаній «ВУСО» та «Оранта» за договорами майнового страхування і страхування цивільної відповідальності, не перевищують реальні збитки [PERSON], Оскільки страхова сума за договором страхування не покриває фактичні збитки [PERSON], то непокриті страховою сумою збитки вона має право отримати із відповідальних за збитки осіб - заподіювача шкоди та страхової компанії, у якій застрахована його цивільна відповідальність. Тому суд вважає, що у порядку п.10.18 договору страхування у страхувальника виникає обов'язок повернути отримане страхове відшкодування за договором майнового страхування лише у тому випадку, коли відповідальна за шкоду особа відшкодує потерпілому збитки у повному обсязі, внаслідок чого страхова компанія позбавляється права заявити до цієї особи вимогу у порядку суброгації. Так як [PERSON] отримала від страхової компанії «Оранта» часткове відшкодування шкоди, від [PERSON] вимагає іншу частку шкоди, яка не покривається страховими виплатами страхових компаній «ВУСО» та «Оранта», то страхова компанія «ВУСО» не позбавлена права вимоги до заподіювача шкоди у розмірі фактично сплаченого страхувальнику страхового відшкодування, яке обмежене страховою сумою. При таких обставинах суд вважає, що позов страхової компанії «ВУСО» на підставі п.10.18 договору страхування також не підлягає задоволенню. Згідно ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, при відмові страховій компанії «ВУСО» у задоволенні її первісного позову понесені нею судові витрати їй не відшкодовуються. Понесені [PERSON] судові витрати у розмірі 278,87 грн., сплачені за подання позову до [PERSON], підлягають стягненню з останнього на користь [PERSON] пропорційно задоволенню позовних вимог у розмірі 78,87 грн. Позовні вимоги [PERSON] до страхової компанії «ВУСО» звільнені від сплати судового збору згідно ст.22 Закону «Про захист прав споживачів», а тому судовий збір у розмірі 1024,16 грн. підлягає стягненню із страхової компанії «ВУСО» в дохід держави.

Outcome: approved