Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» про визнання додаткового договору № 1 від 04.09.2007 року до договору оренди землі № 447 від 24 листопада 2005 року недійсним, посилаючись на те, що 24 листопада 2005 року [PERSON] власник земельної ділянки, іменований надалі «Орендодавець» з одного боку, і ТОВ «Агрофірма «Кочубій», в особі директора [PERSON], який діє на підставі Статуту, іменований надалі «Орендар», з іншого боку, уклали договір оренди землі згідно державного акту РІ №932936 загальною площею 4,35 га. терміном на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області. 04 вересня 2007 року [PERSON] з одного боку, та ТОВ «Агрофірма «Кочубій», в особі директора [PERSON], що діє на підставі Статуту, надалі «Орендар», з другого боку, уклали Додатковий договір №1 до договору оренди землі № 447 від 24.11.2005 року про таке: викласти п. 9 Договору в наступній редакції: «8. Договір укладено на 15 років. У разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.» Додатковий договір зареєстрований у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при державному Агенстві земельних ресурсів України» про що у Державному реєстру земель вчинено запис від 10 вересня 2007 року за №308. 06 квітня 2016 року закінчися термін дії договору оренди земельної ділянки, який був укладений терміном на 10 років. 10 вересня 2015 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою для вирішення питання про вихід із оренди тому, що закінчується термін дії договору оренди земельної ділянки і він виявив бажання в подальшому обробляти свій земельний пай власними силами, тобто забрати свою земельну ділянку у орендаря. В п. 1 договору оренди землі від 24.11.2005 року зазначається, що орендодавець надає, в оренду, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кальниболотської сільської ради, разом з тим орендар належним чином не поінформував позивача про те що він має намір після закінчення терміну дії договору оренди землі продовжити ще на 15 років оренду земельної ділянки і письмову пропозицію укласти додатковий договір №1 до договору оренди земельної ділянки йому не направляв, однак додатковий договір до договору оренди землі все таки був укладений і оформлений без відома орендодавця, яким чином це відбулось позивачу не відомо. Позивач вважає що вищевказаний додатковий договір №1 від 04.09.2007 року до договору оренди земельної ділянки №447 від 24.11.2005 року укладений на термін 15 років є недійсними, і ним не підписувався, а підпис був виконаний іншою особою. Просив визнати недійсним вищезазначений додатковий договір. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду телефонограму в якій зазначив що в судове засідання зявитися не може у звязку з погодними умовами. Розгляд справи просив проводити за його відсутності, позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні позову. Крім того, в раніше направленому в часі запереченні наголошував на тому, що як зазначає позивач у поданій позовній заяві підставою для звернення до суду є той факт, що додатковий договір за № від 04 вересня 2007 року (надалі додатковий договір) до договору оренди землі від 24 листопада 2005 року за №447 він не підписував, а відтак такий додатковий договір мас бути визнаний недійсним. Позивач в позовній заяві не зазначає коли він дізнався про існування додаткового договору № 1 від 04.09.2007 року до договору оренди землі №447 від 24.11.2005 року, оскільки відповідач надавав позивачу додатковий договір надавався в 2007 році після підписання. До позовної заяви позивач не надав жодного доказу, який підтверджував, що він дійсно дізнався про існування додаткового в 2015 році. Отже Позивач знав про існування додаткового договору з моменту його укладення в 2007 році, а тому пропустив трьохрічний строк на звернення до суду. Дослідивши текст договору оренди землі та додаткового договору, можна дійти висновку про наявність в них всіх передбачених Законом істотних умов. І оскільки цей перелік істотних умов є вичерпним, законні підстави для визнання додаткового договору недійсним з причини невідповідності його нормам чинного законодавства відсутні. Будь-який правочин реалізується субєктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб'єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб'єктом правочину його очікуваного юридичного результату, За таких обставин дії особи не можуть об'єктивно відображати внутрішню волю суб'єкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату. Тому в ч. 3 ст.203 ЦК України законодавець прямо передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Жодного факту вчинення фізичного чи психологічного впливу на позивача в своїй позовній заяві позивач не виклав. Так само, відсутні докази застосування заходів фізичного чи психологічного тиску з боку відповідача і в вигляді заяв чи скарг, поданих з даного приводу до правоохоронних органів, що свідчить про те, що додатковий договір був укладений між сторонами добровільно, а його зміст та правові наслідки відповідають їх вільному волевиявленню. Правочин має вчинятися у фурмі, встановлені її законом. Так ст.14 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням будь-якої із сторін може бути посвідчений нотаріально. Ст. 207 ЦК України визначає наступне: «Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксованій в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).» Надана в якості додатку до позовної заяви копія додаткового договору повністю відповідає даному визначенню, а тому є свідченням того, що додатковий договір було укладено саме в письмовій формі. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Про державну реєстрацію Додаткового договору свідчить відмітка на ньому, де зафіксовано, який саме державний орган провів державну реєстрацію Додаткового договору, номер запису в Книзі державної реєстрації договорів оренди землі, дата запису, підпис державного реєстратора та печатка відповідного державного органу, який провів державну реєстрацію. Отже, Додатковий договір цілком відповідає вимогам чинного законодавства щодо дотримання його письмової форми та державної реєстрації. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки правочин є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідомо на момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обовязків. За умовами договору позивач набуває обов'язку щодо передачі в користування відповідачеві земельної ділянки та права на отримання орендної плати від відповідача за користування орендованою земельною ділянкою. В свою чергу відповідач як орендар на підставі укладеного договору набув право на отримання земельної ділянки у строкове, платне та безперешкодне користування відповідно до цільового призначення та набув обовязку щодо своєчасної виплати орендної плати позивачеві як орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Так, земельна ділянка була передана позивачем відповідачеві 06 квітня 2006 року згідно акту прийому-передачі земельної ділянки до договору оренди від 06 квітня 2006 року, копія якого є в матеріалах даної судової справи. Про виконання сторонами договору та додаткового договору, всіх їх умов свідчать копії відомостей про отримання Позивачем від Відповідача орендної плати. Так, позивачем було отримано орендну плату в наступному розмірі: за 2014 рік - грошові кошти у розмірі 4444,85 грн.; за 2015 рік грошові кошти у розмірі 5453.64 грн. Доводи позивача, які зазначені в поданій позовній заяві є безпідставними та необґрунтованими. Просив в задоволенні позову відмовити повністю. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі письмових доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Позивач є власником земельної ділянки площею 4,35 га відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 322936, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області /а.с.8/. 24.11.2005 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки на строк 10 років. Земельна ділянка у тимчасове користування була передана відповідачу 06.04.2006 року /а.с.6-7/. 04 вересня 2007 року від імені позивача був\~ укладений додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 447 від 24 листопада 2005 року з ТОВ «Агрофірма «Кочубій» строком на 15 років, який зареєстровано у\~ Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП Центру ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України 10 вересня 2007 року за №308 /а.с.5,28/. Статтями\~14,\~18,\~20 Закону України «Про оренду землі»\~визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст.16 Закону України «Про оренду землі»\~ укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст.\~6\~та ст.\~627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3\~ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом статей\~18,\~20 Закону України «Про оренду землі»\~(у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. \~ Відповідно\~до ч. 1 ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6\~ст. 203 ЦК України. \~Згідно ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити ЦК Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. \~Відповідно до ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~Ч. 1 ст. 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У п. 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~судам розяснено, що відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1\~ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. ст. 10,\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За клопотанням позивача ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20.09.2016 року у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза /а.с.32-33/. Згідно з висновком експерта № 1621 від 07.11.2016 року підпис імені [PERSON] у додатковому договорі №1 від 04.09.2007 року до договору оренди землі № 447 від 24.11.2005 року, укладеному між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» в особі директора [PERSON], зареєстрованому у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України» від 10.09.2007 року за №308, який міститься в графі «Підпис» виконаний не самим [PERSON], а іншою особою без наслідування його підпису /а.с.57-59/. Відповідачем не надано жодного доказу, який би спростовував висновок експертизи. Судом не приймається до уваги твердження представника відповідача, викладене в запереченні на позов, з приводу пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи спочатку 24.11.2005 року між сторонами було укладено договір оренди землі на строк 10 років, який в подальшому було одноособово пролонговано відповідачем на термін 15 років 04.09.2007 року /а.с.5,6-7/. Про наміри припинення з відповідачем правовідносин позивач виклав свою позицію у заяві адресованій на імя керівника господарства ТОВ «Агрофірма Кочубій». Дана заява датована 10.09.2015 року /а.с.13/. Тобто заява подана до закінчення строку дії основного договору. З цього можна зробити висновок, що позивач діяв у межах та у спосіб визначений п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» та керувався тим, що термін дії договору складає 10 років, а не 15 років, як зазначено в додатковій угоді. З аналізу ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України вбачається, що даного виду правовідносин, що виникли між сторонами застосовується позовна давність тривалістю у три роки, але з часу коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач не знав та не міг знати про існування додаткової угоди, оскільки вона була складена відповідачем одноособово та не вручалась позивачу, що на думку суду є порушенням ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі». Отже суд враховуючи наведене вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, про те, що позивач був обізнаний в укладанні додаткової угоди та, що реєстрація договору, яка відбулась 10.09.2007 року /а.с.5/ здійсненна ним, або іншою уповноваженою позивачем особою, у визначеному законом порядку. Крім того суд зауважує на те, що зі змісту ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто законодавець поклав на сторону обовязок звертатись до суду з відповідною заявою, а не вказувати це в запереченні, як в нашому випадку. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Отже, враховуючи викладене а також те, що оспорюваний договір позивач не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав, суд приходить до висновку, що відсутність волевиявлення власника земельної ділянки є підставою для визнання договору недійсним з моменту його укладання (ст. ст. 203, 215 ЦК України). Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні судові витрати /а.с.1,61/. На підставі\~ викладеного,

Outcome: approved