Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Представник позивача, що діє на підставі довіреності від 26.11.2014 року відповідно до якої уповноважений позивачем на подання та підписання позовної заяви, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позову зазначив, що 29.08.2011 року між позивачем та відповідачем в усній формі було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 29.08.2011 року. Відповідно до розписки відповідач отримав від позивача 3695,00 гривень, які зобов'язувався повернути до 31.09.2011 року, однак станом на день звернення до суду ( 03.12.2014 року) не повернув. Посилаючись на вказані обставини, на положення Цивільного Кодексу України, сторона позивача просила суд стягнути з відповідача на користь позивача 3695,00 гривень основного боргу; 332,85 гривень - 3 % річних та інфляційні витрати у сумі 443,40 гривень. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити та пояснив про обставини викладені вище, а також просив суд поновити пропущений строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач не має юридичної освіти, а тому не знав про існування строку позовної давності, а також на те, що в межах строку позовної давності позивач звертався до відповідача з претензією про повернення боргу, а ніякої відповіді від позивача не отримав. В своїх поясненнях посилався на докази, які були подані стороною позивача разом із позовною заявою і містяться в матеріалах справи, інших доказів до початку розгляду справи по суті, клопотань про їх витребування, клопотань в ході судового розгляду суду не заявляв (стаття 131,192 ЦПК України), що підтверджується технічним записом судового засідання. Відповідач та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд застосувати строки позовної давності. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він та позивач займаються підприємницькою діяльністю і розписка, копія якої була надана стороною позивача, була ним написана оскільки у нього перед позивачем у 2011 році існувала заборгованість за поставлений йому позивачем товар, яка на даний час ним вже погашена, на підтвердження цього надав до суду копії видаткових накладних, зазначив, що кошти від позивача зазначені у розписці не отримував. Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ЦК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Як вбачається з копії розписки, що міститься в матеріалах справи і надана стороною позивача (а.с. 7) остання є копією. Згідно положень статті 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Також, відповідно до положень статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Таким чином, суд приходить до висновку, що розписка може бути формою укладання договору позики. Але враховуючи те, що матеріали справи не містять оригіналу розписки, суд приходить до висновку, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач отримав грошові кошти від відповідача. Крім цього, відповідно до положень статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Таким чином, початок строку позовної давності почав свій перебіг у вересні 2011 року і закінчився у вересні 2014 року. Протягом цього строку позивач не звернувся до суду за захистом свого права, причин поважності пропуску строку позовної давності суду не надав, не знання Закону з причини відсутності у позивача юридичної освіти не оцінюється судом як поважна причина пропуску строку позовної давності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed