Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

представник позивачки [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його та поділ. В обґрунтування покликався на те, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11.03.2006р. по 24.03.2014р. За час шлюбу ними збудовано будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Оскільки згідно чинного законодавства майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Окрім цього позивачка приймала активну участю у будівництві, фінансувала таке, що підтверджується письмовими доказами та поясненнями свідків. Відповідач відмовляється в добровільному порядку здійснити поділ спірного майна тому позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлени про час та місце судового розгляду, повторно в судове засідання не прибув, заяви про розгляд справ за його відсутності не подав, тому суд відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України розглянув справу за відсутності останнього та ухвалив рішення на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21.03.2006р., що видане Управлінням ЗАГС Пушкінського району Головного управління Московської області (а.с.12), сторони з 11.03.2006р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області в справі №456/399/14-ц від 24.03.2014р. (а.с.3). Відповідно до виготовленого 27.01.2013р. Стрийським МБТІ технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], власник - [PERSON], в господарстві налічується: житловий будинок А-2 (незавершене будівництво, готовність 5%); незавершений будівництвом житловий будинок - Д-2 (рік побудови - 2011); підвал - д1; сходи - д2; сарай - Г (рік побудови - 2011); сарай - Ж (рік побудови - 2013); ); колодязь питний - к. Згідно з технічним паспортом, що складений ФОП [PERSON], на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS], знаходяться: житловий будинок - А-2 (незавершене будівництво, готовність 5%); житловий будинок - Д-2 (незавершене будівництво, готовність 93%, рік побудови - 2013); сходи - д2; сарай - Ж (рік побудови - 2013); колодязь питний - к. Власник - [PERSON]. Згідно обох технічних паспортів житловий будинок - Д-2 та сарай - Ж є самочинним будівництвом. Відповідно до вимог ст.ст.60, 69-70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; дружина та чоловік мають право на його поділ; у разі поділу частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, тощо. Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Верховний Суд України за наслідками розгляду справи за № № 6-47цс16 у постанові від 07.09.2016р. прийшов до настуного висновку: статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved