Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] та виділити у користування [PERSON] - кімнату площею 10,3 кв.м. з балконом площею 1,4 кв.м., а у користування [PERSON] виділити кімнату площею 17,2 кв. м. та кімнату площею 15,7 кв.м. Коридор площею 4,9 кв.м, ванну кімнату площею 2,0 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, кухню площею 7,8 кв.м. - залишити у спільному користуванні. Мотивуючи тим, що позивачу на праві спільної часткової власності належить 5/18 частин квартири [ADDRESS], а відповідачу - 13/18 частин. Вказана квартира загальною площею 60,5 кв.м., та складається з трьох житлових кімнат площами 10,3 кв.м., 17,2 кв.м., 15,7 кв.м., кухні площею 7,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридору 4,9 кв.м. та балконом 1,4 кв.м. У квартирі проживає відповідач зі своєю сім'єю, до складу якої входить дружина та двоє дітей. Позивач квартирою не користується, оскільки сторони між собою не дійшли згоди щодо порядку користування. У зв»язку із складними відносинами, що склались між сторонами, позивач не має можливості вільно користуватися належною йому часткою у праві спільної часткової власності. Враховуючи, що кімната площею 10,3 кв.м. максимально відповідає його частці у праві власності на квартиру, позивач просить про її виділ у своє користування. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, [PERSON] просить про задоволення позову. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з урахування заяви про уточнення позову підтримав частково. Зокрема зазначив, що оскільки балкон площею 1,4 кв.м . має два виходи: як з кухні так і з кімнати площею 10,3 кв.м., то він просить суд виділити балкон у користування позивача частково, а саме площею 0,7 кв.м. В іншій частині, щодо виділу у користування позивача кімнати площею 10,3 кв.м заявлені вимоги підтримав та виходячи із доводів, якими обґрунтовується позовна заява просив їх задовольнити. Додатково представник позивача зазначив, що до правоохоронних органів з приводу неможливості спільного із відповідачем проживання у [ADDRESS] позивач не звертався, проте доказами підтвердження наявного між сторонами спору щодо користування вказаною квартирою являються пояснення відповідача та покази допитаних у судовому засіданні свідків. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову. Відповідач пояснив, що з 2009 року разом зі своєю сім'єю: дружиною, неповнолітньою донькою та сином проживають у [ADDRESS], що належить йому та позивачу на праві спільної часткової власності. Позивач у спірній квартирі не проживає, витрат на її утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує участі в проведенні ремонтних робіт не приймає. Між ним -відповідачем, та членами його родини вже визначено порядок користування квартирою, за яким у прохідній кімнаті площею 17,2 кв.м. проживає він разом із дружиною, кімнатою площею 10,3 кв.м. займає син - [PERSON], а кімнату площею 15,7 кв. м - дочка [PERSON] Позивач не має наміру проживати у спірній квартирі, а ставить за мету вирішення питання відчуження своєї частки за ціною вище ринкової вартості, у зв'язку із чим, спроби вирішити питання мирним шляхом у спосіб виплати компенсації вартості належної позивачу частки виявились безрезультатними. Більше того, позивачу на праві приватної власності належить нерухоме майно, а отже він має у користуванні інше житло. З огляду на означене просив позов залишити без задоволення. Представник відповідача заперечувала проти позову в повному обсязі, вважала його необгрунтованим, зокрема з тих підстав, що позивачем не заявлено позовної вимоги про виділ належної йому у спільній частковій власності частки в натуру, а отже вважала, що є неможливим її виділ у користування. Крім того пояснила, що донька відповідача досягла 17 років, син - є повнолітнім, що зумовлює відповідно до норм діючого законодавства їх окреме проживання в різних кімнатах. Також зазначила, що кімната площею 10,3 кв.м. у спірній квартирі не відповідє ідеальній частці співвласників у праві спільної часткової власності. А відтак, просила відмовити у позові в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника та прийняти рішення з урахуванням інтересів дітей та чинного законодавства України. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] При цьому позивачу на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року належить 5/18 частин квартири. (а.с.5-7) Інші 13/8 частин квартири [ADDRESS], належать на праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] За даними технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат жилою площею 43,2 кв.м., у тому числі 1-а кімната площею 10,3 кв.м. ґ. друга кімната - 17,2 кв.м., третя - 15,7 кв.м., кухня площею 7,8 кв.м., ванна кімната площею 2,0 кв.м., вбиральня 1,2 кв.м., коридор 4,9 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 1,4 кв.м. (а.с. 9-11). Під час судового розгляду встановлено, що у квартирі [ADDRESS] проживають відповідач [PERSON], його дружина - [PERSON], неповнолітня донька - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON] Позивач у спірній квартирі не проживає. Дана обставина визнається сторонами та підтверджується допитаними у судовому засіданні свідками. Між відповідачем та членами його родини встановлено відповідний порядок користування квартирою за яким: у прохідній кімнаті площею 17,2 кв.м. проживає [PERSON] разом із дружиною [PERSON], кімнатою площею 10,3 кв.м. займає син - [PERSON], а кімнату площею 15,7 кв. м - дочка [PERSON], що також підтверджується показами свідків та поясненнями відповідача. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Як убачається із матеріалів справи, домовленості між сторонами, щодо користування спірною квартирою не досягнуто. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Враховуючи, що сторони по справі є співвласниками спірної квартири, відповідно до розміру їх ідеальних часток позивачу належить 12,00 кв.м. (43,2х 0,27), а відповідачу - 31,2 кв.м. житлової площі. (43,2х 0,72) При цьому позивач просить виділити йому у користування кімнату площею 10,3 кв.м. та половину балкону площею 0,7 кв.м., а у користування відповідача виділити кімнати площею 17,2 кв.м. та 15,7 кв.м., а також іншу половину балкону площею 0,7 кв.м. Отже, кімнати у спірній квартирі не відповідають ідеальним часткам співвласників у праві спільної часткової власності. Разом з тим, у даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України №6-1500цс15 від 17.02.2016 року. При цьому слід зазначити, що встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Враховуючи виниклий спір між сторонами та обставини справи, суд вважає, що запропонований позивачем порядок користування кімнатами найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, відповідає розміру їхніх часток у праві спільної часткової власності. А тому, у користування позивача слід виділити кімнату площею 10,3 кв.м., іншому співвласнику відповідачу [PERSON]. виділити у користування дві житлові кімнати площею 17,2 та 15,7 кв.м. Коридор площею 4,9 кв.м, ванну кімнату площею 2,0 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, кухню площею 7,8 кв.м., балкон площею 1,4 кв.м. слід залишити у спільному користуванні сторін, оскільки вони є місцями загального користування і повинні перебувати у користуванні усіх співвласників. Суд критично відноситься до тверджень сторони відповідача, як підстави якою він заперечує проти позову, щодо оплати тільки [PERSON] витрат пов'язаних з утриманням будинку та комунальним послугам на квартиру, оскільки відповідно до положень ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються КМУ. Пунктом 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572 передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Як убачається зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереженні спільного майна, у сплаті податків, зборів, обов'язкових платежів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. За положеннями ст. 3 ЦПК України, захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. Стаття 15 ЦК України визначає право на захист цивільних прав та інтересів. Статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав і інтересів судом. Враховуючи, що під час розгляду даної справи не вирішується спір між співвласниками та членами сім'ї про розмір участі у витратах на утримання спірної квартири, то обставина того, що позивачем не сплачуються комунальні послуги, на яку посилається відповідач, не може бути прийнята судом до уваги, як підстава для позбавлення [PERSON] права користування належною йому часткою у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial