Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом та просить його задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON] згідно наказу концерну «Укрспирт» № 185-к від 31.05.2011 року був призначений на посаду тимчасово виконуючого обов'язки ДП Івашківський спиртзавод. На підставі зазначеного наказу позивач працював з 31.05.2011 року по 24.06.2015 року, протягом чотирьох років, термін знаходження у трудових відносинах постійно продовжувався шляхом винесення відповідних змін до наказу № 185-к від 31.05.2011 року в частині дати, тобто фактично між сторонами було укладено строковий трудовий договір. Після закінчення строку укладеного сторонами трудового договору - 24.06.2015 року, трудові відносини фактично тривали і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, у зв'язку з чим дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк, тобто договір вважається безстроковим, відповідно до закону (п.п.1 та 2 ст.24, ч.1 ст.39-1 КЗпП України). Від сторонніх осіб позивачу стало відомо, що існує наказ № 98-к від 13.08.2015 року про його звільнення як тимчасово виконуючого обов'язки директора ДП Івашківський спиртзавод з роботи 17.08.2015 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України), який прийнято та підписано заступником голови комісії з ліквідації Бахарєвою Ю.С. Таким чином, [PERSON] вважає, що його трудові права порушені, оскільки строк трудового договору, зазначеного у наказі, закінчився більш ніж за півтора місяці до оскаржуваного наказу, а він фактично продовжував працювати на посаді директора на підставі безстрокового трудового договору. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не прибула, проте наддала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає, у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач не направив до суду свого представника, хоча судом належним чином повідомлений про час, місце та дату судового розгляду, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надавав, тому, суд, отримавши згоду представника позивача, ухвалив розглянути справу заочно, тобто у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що не суперечить вимогам ст. 224 ЦПК України. Враховуючи, що обидві сторони до суду не прибули, суд відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Судом, на підставі письмових доказів по справі, встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з наказом концерну «Укрспирт» № 185-к від 31.05.2011 року [PERSON] було призначено тимчасово виконуючим обов'язки директора ДП Івашківський спиртзавод по 01.06.2011 року (а.с.11). Після чого, до вказаного наказу неодноразово вносились зміни щодо продовження терміну перебування [PERSON] на посаді тимчасово виконуючого обов'язки ДП Івашківський спиртзавод. Так, останній раз, наказом № 306-к від 24.12.2014 року (а.с.10) за підписом виконуючого обов'язки голови концерну «Укрспирт» Мітіна Ю.О. було визначено кінцевий термін знаходження позивача на посаді тимчасово виконуючого обов'язки директора ДП Івашківський спиртзавод по 24.06.2015 року. [PERSON] продовжував працювати на посаді директора ДП Івашківський спиртзавод, здійснюючи керівництво підприємством згідно з посадовою інструкцією, про що в матеріалах прави маються відповідні докази (а.с.13-46 довідки, відрядження, договори, акти виконання робіт, довіреності, тощо). Як судом встановлено, наказом № 98-к від 13.08.2015 року [PERSON], тимчасово виконуючого обов'язки директора ДП Івашківський спиртзавод, звільнено з роботи 17.08.2015 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України), який прийнято та підписано заступником голови комісії з ліквідації Бахарєвою Ю.С. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Видаючи наказ про звільнення позивача, відповідач фактично не визнав існування безстрокового трудового договору. Разом із тим, після 24.06.2015 року, коли закінчився строк дії строкового трудового договору, [PERSON] продовжував працювати директором ДП Івашківський спиртзавод, а концерн «Укрспирт» погодився з цим, оскільки сприймав позивача як директора, підписував відряджувальні листи, не видавав наказу про звільнення протягом півтора місяці. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ч.6 ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Як роз'яснено у п.1, 18, 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» на суд покладено обов'язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується; при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язував звільнення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Якщо держава схвалила певну концепцію, в даному випадку це покладення на відповідний орган обов'язку дотримання вимог законодавства під час вирішення питання звільнення позивача, то суб'єкт владних повноважень вважатиметься таким, що діє протиправно, якщо він відступить від встановлених обов'язків, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у суб'єктів відповідних правовідносин стосовно суворого додержання суб'єктом владних повноважень такої політики чи поведінки. В контексті особливостей закріпленого практикою Європейського Суду з прав людини принципу юридичної визначеності, слід звернути увагу на те, що факт встановлення чинним законодавством України обов'язку роботодавця дотримуватися чіткої процедури під час вирішення питання звільнення позивача є підставою для виникнення у такої особи (зокрема, позивача) обґрунтованих очікувань щодо належного дотримання суб'єктом владних повноважень покладеного на нього законом обов'язку та не порушення ним прав особи на відповідний захист. Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Статтею 39-1 КЗпП України визначено, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Отже, після закінчення строку укладеного сторонами трудового договору - після 24.06.2015 року, трудові відносини фактично тривали і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, у зв'язку з чим дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк, тобто договір вважається безстроковим, відповідно до закону (п.п.1 та 2 ст.24, ч.1 ст.39-1 КЗпП України). Таким чином, 17.08.2015 року позивач був звільнений без законної підстави, саме через те, що укладений 31.05.2011 року договір після закінчення строку - після визначеної дати 24.06.2015 року, вважається безстроковим. За цих обставин є незаконним наказ № 98-к від 13.08.2015 року про звільнення [PERSON], тимчасово виконуючого обов'язки директора ДП Івашківський спиртзавод з роботи 17.08.2015 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України), оскільки строк трудового договору, зазначеного у наказі, закінчився більш ніж за півтора місяці до оскаржуваного наказу. На підставі вищевикладеного, суд вважає позов обгрунтованиим, законним та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст. 88 ч. 1 ЦПК Україниз відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у сумі 487,20 грн.

Outcome: approved