Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 12.11.2010р. відповідачка отримала в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в розмірі 4951,80грн з терміном повернення до 10.11.2011р.. Оскільки відповідачка неналежно виконувала свої зобовязання за кредитним договором (несвоєчасно сплачувала щомісячні платежі), то станом на 25.12.2015р. за нею утворилась заборгованість в розмірі 21246,87грн, яку представник позивача просить стягнути з відповідачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідачка позовні вимоги не визнала та надала суду заперечення (а.с.56-57), в яких просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. В судове засідання представник позивача не зявився, проте надав заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні та просив розглянути справу у його відсутність. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що кредит брала в банку на придбання ноутбуку. За договором кредиту вона сплачувала платежі протягом року щомісяця по 512грн. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості нею був здійснений 10.11.2011р.. Визнає, що іноді допускала несвоєчасне внесення платежів, проте потім вносила платежі в більшому розмірі. Зазначила, що всі зобовязання перед банком виконала, оскільки сплатила банку протягом року всю суму кредитного зобовязання. Зауважила, що у січні та лютому 2015р. банк без її згоди та відома самостійно списав з її рахунку для соціальних виплат суму в розмірі 309,60грн. Самостійно вона здійснювала останній платіж 10.11.2011р.. Тож просила відмовити банку у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю та застосувати до його вимог строк позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що відповідачка не визнає вимог банку. При здійсненні платежів на погашення кредиту відповідачка не знала як кредитор розподілятиме ці кошти, а тому вона не знала і не могла знати, що більше половини сплачених нею сум банк зарахував як погашення пені, а не як погашення тіла кредиту, комісії та відсотків. Оскільки останній платіж відповідачкою був здійснений 10.11.2011р., то до вимог банку необхідно застосувати строк позовної давності. Зауважила, що відповідачка не укладала з позивачем окремої письмової угоди про збільшення строку позовної давності до пяти років, а тому необхідно застосовувати загальний трирічний строк позовної давності. Також представник зауважила, що позивачем здійснений невірний розрахунок неустойки, бо нараховано і пеню і штраф. Крім того, розмір нарахованої пені суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в рази перевищує розмір кредиту, та розрахований понад трирічний строк позовної давності. Тож просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 11.11.2010р. між сторонами був укладений кредитний договір №CSXRFU13252341 (а.с.6), за яким позивач (кредитодавець) надав відповідачеві (позичальник) кредит у грошовій формі в розмірі 4951,80грн з кінцевим строком повернення до 10.11.2011р., що передбачене в заяві позичальника від 11.11.2010р.. Укладений між сторонами кредитний договір складається з заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі Умови) та Тарифів. Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено наступне: ✓за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю відсотки в розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, єдиноразову винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 235,80грн та щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту (комісію) в розмірі 99,04грн на місяць; ✓погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється позичальником щомісяця шляхом сплати платежів в розмірі 511,96грн в період з 11 до 16 числа кожного місяця; ✓у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1,25% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менш 1гривні, п.6.1 Умов; ✓при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30днів позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500грн + 5% від суми заборгованості, п.6.3 Договору. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав та здійснив перерахування кредитних коштів на відповідні рахунки за вимогою відповідача для оплати отриманого відповідачкою товару (а.с.32). Відповідачка свої зобовязання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів виконувала, проте допускала прострочення здійснення кредитних платежів. Зазначені обставини справи сторони визнають, а тому на підставі ч.1 ст.61 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає їх доведеними. Відповідно до наданих позивачем суду роздрукованих виписок з рахунку відповідачки (а.с.73-140) вбачається, що за період дії кредитного договору відповідачка сплатила на користь позивача суму коштів в розмірі 7421,84грн, з яких 7112,24грн були сплачені протягом періоду з 11.11.2010р. до 10.11.2011р., а 309,60грн в період з 17.01.2015р. по 11.02.2015р.. Сплачені відповідачкою кошти позивач приймав як платежі на виконання нею наступних зобовязань за кредитним договором: погашення тіла кредиту 2668,46грн; оплата пені 3982,59грн, погашення комісії 768,11грн, погашення процентів \- 2,68грн. Відповідачка погодилась з тим, що всі здійснені нею платежі позивачем враховані при здійсненні розрахунків і є вірними, а тому суд також вважає ці обставини доведеними. З наданих позивачем розрахунків вбачається, що відповідачка допускала порушення строків внесення платежів по кредитному договору. Так перший платіж нею був здійснений 27.12.2010р. в сумі 448,07грн, другий 24.01.2011р. в сумі 472,17грн, 21.04.2011р. 300грн, 04.05.2011р. 369,49грн і т.д.. Крім того, позивач здійснював і списання коштів відповідачки з її інших рахунків на погашення кредитної заборгованості: 13.01.2011р. 20,83грн, 28.01.2011р. 4,60грн, 03.02.2011р. 99грн і т.д.. Зазначені обставини підтверджуються виписками з рахунків відповідачки (а.с.131-132). Тож, внаслідок несвоєчасного виконання відповідачки своїх зобовязань, починаючи з 20.12.2010р. позивач здійснював нарахування пені, що підтверджується відповідними виписками з рахунків (а.с.73-116, 117-128). На момент звернення позивача з позовом до суду розмір заборгованості відповідачки перед позивачем, розрахований за період з 17.12.2010р. по 25.12.2015р., складає: за кредитом 2283,34грн (а.с.139-140), по процентам за користування кредитом 0,68грн (а.с.134-138), по комісії 420,37грн (а.с.129-130, 133), пеня за несвоєчасність виконання зобовязань 17054,53грн (а.с.73-128), штраф 1487,95грн (а.с.30-31). За таких обставин, позивачка вимагає стягнути з відповідачки суму заборгованості в загальному розмірі 21246,87грн. Тож спір виник з кредитних правовідносин, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Законом України «Про захист прав споживачів» та умовами укладеного між сторонами кредитного договору. Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК передбачено обовязковість виконання договору його сторонами. Підписуючи 11.11.2010р. заяву позичальника (а.с.6) відповідачка погодилась на запропоновані банком умови укладання кредитного договору. Своїм підписом вона підтвердила, що ознайомлена, згодна та отримала у письмовому вигляді Умови. За таких обставин, виконання сторонами кредитного договору своїх обовязків є обовязковим. Статтею 1054 ЦК передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють позикові відносини. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, відповідачка після укладання кредитного договору неодноразово допускала порушення строків повернення кредиту, тобто строків внесення щомісячних платежів, а тому неналежним чином виконувала свої обовязки. У зв'язку з чим позивач мав право на підставі п.6.1 Умов вимагати сплати неустойки у вигляді пені. Тож дії позивача щодо нарахування відповідачці пені в період з 20.12.2010р. відповідають умовам, укладеного між сторонами договору. Зауваження відповідачки щодо того, що вона фактично виплатила суму коштів, які отримала у кредит і навіть більше, а тому не має заборгованості перед позивачем суд не приймає, оскільки як вбачається з наданих суду виписок з особового рахунку відповідачки за рахунок здійснених нею щомісячних платежів 3982,59грн було зараховано як погашення пені. Такі дії позивача відповідають положенням п.4.2 Умов та ст.534 ЦК, відповідно до яких кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості, розподіляються в такій послідовності: відшкодування пені, далі - простроченої комісії, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості по кредиту, далі комісії, далі відсотків, далі кредиту і т.п.. Таким чином, станом на 10.11.2011р., тобто на дату, яка визначена договором як датою повного виконання зобовязання позичальника, відповідачка мала заборгованість перед позивачем за кредитом 2283,34грн, по процентам за користування кредитом 0,68грн, по комісії 420,37грн, яку позивач має право вимагати від відповідачки. Щодо застосування строків позовної давності, то суд зауважує, що статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Натомість, згідно ч.1 ст.259 ЦК позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Укладений між сторонами кредитний договір №CSXRFU13252341 від 11.10.2010р. складається з заяви позичальника, Умов та Тарифів. Пункт 6.6 Умов передбачає, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у пять років. Таким чином, укладаючи кредитний договір сторони збільшили строк позовної давності до пяти років. Позивач надіслав позовну заяву до суду 16.01.2016р.. Тож строк позовної давності може бути застосований лише до вимог, що виникли до 16.01.2011р., а як вбачається з наданого розрахунку період виникнення та розрахунку простроченої заборгованості починається з травня 2011р.. Тож підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог суд не вбачає. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентам за його користування та комісії підлягають задоволенню. Стосовно вимоги про стягнення неустойки суд зауважує наступне. Відповідно до ст.624 ЦК якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається з наданих суду розрахунків позивачем нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобовязань відповідачки в розмірі 17054,53грн (а.с.73-128) та штраф за неналежне виконання умов кредитного договору 1487,95грн (а.с.30-31). Розрахунок штрафних санкцій здійснений позивачем на підставі п.п.6.1, 6.3 Умов. Частиною 2 ст.551 ЦК передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором. Разом з тим, в ч.3 ст.551 ЦК закріплено право суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст.3 ЦК цивільні правовідносини будуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до умов кредитного договору позивач надавав відповідачу споживчий кредит на придбання товару. У звязку з порушенням відповідачем порядку повернення грошових коштів, позивач відповідно не досяг тієї мети, яку мав при укладанні кредитного договору. Передбачуване п.п.6.1, 6.3 Умов право позичальника на отримання пені у разі прострочення та неналежного виконання боржником зобовязань за договором є засобом цивільно-правової відповідальності за порушення зобовязання та засобом відновлення порушених інтересів учасників договірних відносин. Виходячи зі змісту ст.3 ЦК, засади правового врегулювання цивільних правовідносин стосуються всіх складових елементів цих відносин (права та обовязки учасників, міра відповідальності та інше). Законодавець не дає чіткого тлумачення, зокрема, понять справедливі умови договору. Проте, п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що несправедливими є умови про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Частиною 1 ст.8 ЦК передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Згідно ч.3 ст.1054 ЦК особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. За таких обставин, суд вважає, що у разі притягнення до відповідальності боржника за несвоєчасне чи неналежне виконання грошового зобовязання, розмір неустойки не повинен перевищувати пятдесяти відсотків суми отриманих кредитних коштів. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачка в добровільному порядку вже сплатила пені на суму 3982,59грн. Проте, зазначена обставина не звільняє відповідачку від виконання її обовязку в натурі (ч.2 ст.552, ч.1 ст.622 ЦК). Тож враховуючи принципи добросовісності, справедливості і розумності, суд вважає, що розмір неустойки не може перевищувати пятдесяти відсотків невиконаного відповідачкою зобовязання. Враховуючи, що за кредитним договором відповідачка не виконала належним чином своїх грошових зобовязань в розмірі 2704,39грн (сума заборгованості за кредитом, процентами та комісією), то вимоги позивача стосовно стягнення з відповідачки неустойки (штрафу та пені) підлягають задоволенню частково в межах суми 1350грн. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 4054,39грн (за кредитом 2283,34грн, по процентам за користування кредитом 0,68грн, по комісії 420,37грн, неустойка (пеня + штраф) 1350грн). Стосовно судових витрат суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково (19% від заявлених в позові), то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 262грн в якості відшкодування витрат з оплати судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial