Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в обґрунтування якого вказував, що відповідно до норм Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», Постанови Кабінету Міністрів України № 630 от 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» власник (наймач) квартир зобов`язаний щомісячно здійснювати плату за житлово-комунальні послуги, у тому числі послуги з теплопостачання. За особовим рахунком по [ADDRESS] опалювальна площа приміщення складає 60,30 кв. м. Натомість через несплату за користування тепловою енергією відповідачами за період з 1 вересня 2016 року по 1 березня 2020 року утворилась заборгованість на суму 17473,46 грн. При цьому протягом вказаного періоду позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, від яких вони не відмовлялись та за користування якими проводились нарахування відповідно до встановлених тарифів. Відповідно до ст. 625 ЦК через несвоєчасне виконання зобов`язання щодо сплати спожитих послуг відповідачі мають сплатити на користь позивача 3% річних в сумі 1004,23 грн. та інфляційні витрати в сумі 2476,78 грн. На підставі переліченого просив суд стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за надані послуги в розмірі 17473,46 грн., 3% річних в розмірі 1004,23 грн. та інфляційні витрати в розмірі 2476,78 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 грн. Не погоджуючись із заявленими до [PERSON] вимогами, представник останньої, адвокат Гайтан К. О., подала письмовий відзив, у якому вказувала, що до спірних правовідносин слід застосувати ст. 1267 ЦК щодо пропущених без поважних причин строків позовної давності з 1 вересня 2016 року по 1 березня 2017 року. Також вказувала, що між позивачем та відповідачами не укладено договору на надання послуг з постачання теплової енергії, що повинно здійснюватись відповідно до ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на договірних засадах. Додавала, що відповідачі взагалі не користуються послугами позивача, а їх житлове приміщення відрізано від теплопостачання. При цьому до позову не додано доказів щодо отримання відповідачами послуг з постачання теплової енергії. На підставі викладеного просила суд застосувати до заявлених вимог за період з 1 вересня 2016 року по 1 березня 2017 року позовну давність, а в іншій частині позову відмовити через його недоведеність. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON] , не погоджуючись із відзивом адвоката Гайтан К. О., подала відповідь на відзив, де вказувала, що споживач повинен дотримуватись вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг та зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором або законом строки. Так за ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач був зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, що за ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» є обов`язком споживача теплової енергії. Крім того згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Зазначала, що даних про те, що житлове приміщення відповідачів відключено від централізованого опалення немає. Якщо ж приміщення дійсно відключене, то воно є самовільним, що порушує п. 25 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків». Таким чином підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири відповідачів свідчить про виконання послуг позивачем з надання теплової енергії, а відповідачі не відмовились від неї, тому не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання. Також вказувала, що к діям, що свідчать про отримання послуг можна віднести сплату сум за послуги з теплопостачання, а доказом визнання існуючого боргу є оплати, що перевищують щомісячні нарахування, які наведені у доданій таблиці представником позивача. Отже вважає, що це свідчить про переривання строку позовної давності. Тому просила суд задовольнити позов повністю. В подальшому представник позивача, [PERSON] , змінила шляхом уточнення заявлені нею раніше позовні вимоги, на підставі чого виключила по справі з кола відповідачів [PERSON] та [PERSON] , внаслядок чого просила суд стягнути за період з 1 вересня 2016 року по 1 березня 2020 року саме з [PERSON] заборгованість за користування тепловою енергією в сумі 17473,46 грн., а також 3% річних у розмірі 1004,23 грн., інфляційні витрати в сумі 2476,78 грн. та судовий збір у розмірі 2102 грн. Представник позивача, Коляда Ю. Г., яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні на задоволенні уточнених позовних вимог наполягала, повністю підтримавши доводи, викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив, в тому числі щодо безпідставності застосування позовної давності. Отже просила суд задовольнити уточнений позов повністю. Відповідач, [PERSON] , та її представник, адвокат Гайтан К. О., в судовому засіданні, не визнаючи уточнені позовні вимоги, підтримуючи поданий відзив на позов ККП «Маріупольтепломережа», додавали, що відповідачка та члени її родини тривалий час не користувалися послугами позивача та не отримували їх внаслідок фактичного перебування у м. Києві через лікування [PERSON] . Просили суд до спірних правовідносин застосувати строк позовної давності. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про можливість задоволення уточнених позовних вимог, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до ст. 901 ЦК за договором надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії або здійснення певної діяльності, а інша сторона зобов`язується сплатити виконавцю дану послугу, якщо інше не встановлено договором. На підставі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно із ст. 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) відповідно до закону встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) та ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до комунальних послуг відносяться послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. На підставі ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, при регулюванні господарської діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання, належать розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання; На підставі п. 2 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас. За п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначає, що плата за теплову енергію повинна вноситися щомісячно. Згідно особового рахунку ККП «Маріупольтепломережа» № 415680, відкритого на [PERSON] , вбачається, що опалювальна площа кв. [ADDRESS] складає 60,30 кв. м. За інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 11 березня 2020 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] . Як вбачається із розрахунків ККП «Маріупольтепломережа» заборгованість відповідачки з наданої останній теплової енергії та гарячого водопостачання по [ADDRESS] за період з вересня 2016 року по лютий 2020 року включно становить 17473,46 грн. Правильність нарахувань заборгованості з наданих відповідачам послуг з опалення та гарячого водопостачання підтверджується: рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання та на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за категоріями споживачів ККП «Маріупольтепломережа» від 30 січня 2019 року, а також Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» від 17 жовтня 2014 року та від 31 березня 2015 року, до якої були внесені зміни постановами від 11 червня 2015 року, від 9 червня 2016 року, 28 грудня 2017 року. Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що розмір несплачених відповідачкою послуг з гарячого водопостачання та централізованого опалення підтверджено відповідними тарифами та розрахунком представників ККП «Маріупольтепломережа» за особовим рахунком по [ADDRESS] . Також суд зазначає, що за ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2018 року по справі № 210/5796/16-ц. Так на підставі розрахунків представників позивача 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК за період прострочення погашення заборгованості за користування послугами з надання теплової енергії вбачається, що по [ADDRESS] споживачі заборгували за період з вересня 2016 року по лютий 2020 року включно ККП «Маріупольтепломережа» 3% річних в розмірі 1004,23 грн. та інфляційні витрати в розмірі 2476,78 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно із ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. Суд зауважує, що за ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; а індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, (або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Натомість за ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно із ч. 1 ст. 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Аналізуючи наведені норми загального цивільного законодавства та спеціального в сфері житлово-комунальних послуг, суд робить висновок, що наймач та зареєстровані разом із таким споживачем особи несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. В свою чергу на підставі ч. 1, 2 ст. 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За ч. 1 ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 541 ЦК солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. На підставі ч. 1, 4 ст. 543 ЦК у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 лютого 2020 року вбачається, що права на кв. [ADDRESS] в реєстрі не зареєстровані. Натомість за відомостями з свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997 року № 3554 вбачається, що кв. [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що було зареєстровано ККП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» 10 лютого 1998 року за реєстром № 38781. Виходячи з наведених норм та враховуючи, що [PERSON] є одним зі співвласників кв. [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності усім співвласникам без виділення часток, то в такому разі представник позивача шляхом пред`явлення позову до одного зі співвласників такої нерухомості реалізував право ККП «Маріупольтепломережа» на стягнення боргу з одного з таких співвласників через неподільність зобов`язань між ними з погашення боргу з теплової енергії за спірною адресою. Вирішуючи справу по суті, суд також не приймає до уваги доводи адвоката Гайтан К. О. в частині того, що відповідачі взагалі не користуються послугами позивача, оскільки до позову не додано доказів щодо отримання ними послуг з постачання теплової енергії, а також, що їх житлове приміщення відрізано від теплопостачання. По-перше, суд зазначає, що з наданого представником позивача розрахунку заборгованості вбачається, що споживачі послуг ККП «Маріупольтепломережа» по [ADDRESS] періодично вносили платежі за надані послуги, що свідчить про підтвердження отримання ними таких послуг. По-друге, суд зауважує, що відповідачі у встановленому законом порядку не відмовлялись від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачами надано також не було. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2019 року по справі № 210/5796/16-ц. По-третє, відключення споживачів від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне ж відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Таким чином за відсутності доказів на підтвердження відключення споживачів від послуг з теплової енергії та доказів щодо дотримання споживачами передбаченого для цього порядку, суд вважає, що відсутні підстави для скасування нарахувань за теплову енергію та зняття споживачів з обліку, як отримувачів таких послуг. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 16 жовтня 2019 року по справі № 703/69/16-ц. Суд відхиляє також посилання представника [PERSON] на те, що оскільки між позивачем та відповідачкою не укладено договору на надання послуг з постачання теплової енергії, то це позбавляє права ККП «Маріупольтепломережа» вимагати стягнення боргу за наявним позовом. Так суд зазначає, що за ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 24 Закону України «Теплопостачання» основними обов`язками споживача теплової енергії є, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Таким чином споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2019 року по справі № 210/5796/16-ц та у постанові від 13 листопада 2019 року по справі № 686/14833/15-ц. Отже, відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг через наявність фактичних договірних відносин між сторонами. Також представник [PERSON] , адвокат Гайтан К. О. вказувала, що по справі слід застосувати положення ст. 1267 ЦК щодо пропущених без поважних причин строків позовної давності з 1 вересня 2016 року по 1 березня 2017 року, через що у цій частині вимог позивачу відмовити. З огляду на це суд зауважує, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно із ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За ч. 1, 5 ст. 261 ЦК перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Судом встановлено, що відповідачка зобов`язана щомісячно сплачувати послуги позивача з надання теплової енергії по [ADDRESS] . Отже, перебіг позовної давності щодо оплати послуг з надання теплової енергії обчислюється в такому випадку з дня настання строку виконання зобов`язання споживачами в частині проведення чергового щомісячного платежу. Натомість суд звертає увагу на те, що на підставі ч. 1, 3 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Суд зауважує, що згідно із наданого представником позивача розрахунку вбачається, що протягом жовтня 2016 року березня 2017 року споживачам послуг по [ADDRESS] була нарахована сума до сплати наданих послуг з теплопостачання в розмірі 7140,82 грн. (305,99 + 1319,26 + 1519,09 + 1367,73 + 1633,44 + 995,31 = 7140,82), з яких за березень 2017 року було обраховано до сплати 995,31 грн. В той же час споживачами послуг позивача по [ADDRESS] було сплачено в липні 2017 року 1800 грн. та у серпні 2017 року 1000 грн., що перевищує нарахування за березень 2017 року та навіть лютий 2017 року включно. При цьому по [ADDRESS] також проводилась оплата послуг в сумі 405,99 грн. та 300 грн. у грудні 2016 року та у січні 2017 року. Встановлені судом обставини свідчать про фактичне визнання відповідачкою боргу, що утворився з наданих позивачем послуг з теплової енергії, оскільки частина оплати, проведеної в липні - серпні 2017 року пішла на погашення боргу, що існував до лютого 2017 року. Вказане свідчить про переривання строку позовної давності за вказаним спором відповідно до ст. 264 ЦК, тому підстав для задоволення клопотання [PERSON] щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності до наявних правовідносин суд не вбачає, через що уточнені позовні вимоги повинні бути задоволені в повному обсязі. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов ККП «Маріупольтепломережа» до [PERSON] підлягає задоволенню шляхом стягнення заборгованості за період з вересня 2016 року по лютий 2020 року включно за послуги з надання теплової енергії в сумі основного боргу 17473,46 грн., 3% річних 1004,23 грн. та інфляційних витрат 2476,78 грн. Згідно із ст. 141 ЦПК суд стягує на користь ККП «Маріупольтепломережа» з відповідачки витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 2102 грн.

Outcome: approved