Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Представник позивача Савіхіна А.М . в інтересах позивача 16.10.2018 засобами поштового зв`язку звернулась до суду із зазначеним позовом, за змістом якого 06.07.2012 відповідачка при зверненні до позивача з метою отримання кредитних послуг, підписала заяву №б/н, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку у сумі 8 000,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до Тарифів банку, на суму залишку заборгованості за кредитом. У заяві відповідачка надала свою згоду із тим, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», викладеними на сайті, складає Договір про надання банківських послуг, та щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням банку. Зауважує, що АТ КБ «Приватбанк» публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує на сайті «Умови та правила надання банківських послуг», які є публічною офертою. Укладений договір, на думку позивача, відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України є договором приєднання. Зs змісту заяви відповідачки видно те, що вона була проінформована про умови кредитування, які були надані для ознайомлення у письмовій формі. Тому, як зазначає позивач, відповідно до ч.2 ст. 638, ч.2 ст. 639 ЦК України договір вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, прийняття пропозиції (акцепту) відповідачкою. Крім того, відповідачка користувалась картковим рахунком, використовувала кредитні кошти. За змістом позову, в порушення умов договору (п.п.2.1.1.5.5-2.1.1.5.7, 2.1.1.12.1, 2.1.1.12.2, 2.1.1.12.6.1, 2.1.1.7.6) та ст.509, 526, 527, 530, 629, 1054 ЦК України відповідачка зобов`язання не виконала, не надавала своєчасно кошти для погашення заборгованості за кредитом та іншими витратами, у зв`язку із чим станом на 02.10.2018 утворилась заборгованість за тілом кредиту у сумі 9 528,80 гривень, за відсотками за користування кредитом у сумі 15 955,11 гривень, за пенею у сумі 24 851,19 гривень, штрафами у сумі 500,00 гривень (фіксована частина), та 2 516,76 гривень (у процентній складовій). Загальна сума заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідачки, з урахуванням наведеного розрахунку, становить 53 351,86 гривень. Представник позивача, явку якого визнано обов`язковою, в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі на підставі доказів, наявних у справі. Представник відповідача [PERSON] у минулому судовому засіданні підтримав заперечення проти позову, просив відмовити у задоволенні позову, застосувати наслідки пропуску позивачем спеціальної позовної давності. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27.03.2019 у справі №336/6336/18, пр.2/336/611/2019 позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено частково, стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.07.2012 у сумі 50 335,10 гривень, що складається із заборгованості за кредитом у сумі 9 528,80 гривень, по процентам за користування кредитом у сумі 15 995,11 гривень, пені у сумі 24 851,19 гривень, в іншій частині - стосовно стягнення з відповідачки штрафів відмовлено. За змістом заяви про перегляд заочного рішення суду, поданої [PERSON] , по суті позовних вимог вона в повному обсязі заперечує проти позову та надає такі пояснення: вона не погоджується із наявністю законодавчих підстав для нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних, адже при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг 06.07.2012 розмір відсоткової ставки становив 10% річних. Повідомлень про зміну відсоткової ставки від банку вона не отримувала. Із посиланням на правову позицію ВСУ у постанові від 11.10.2017 у справі №6-1374цс17, зауважує, що у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягає процедура такого підвищення, дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора. Проте, листа про зміну умов кредитного договору вона не отримувала. Крім того, стороною відповідача заявлено про застосування правових наслідків пропуску позивачем спеціальної позовної давності, сплив якої за змістом ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Зауважує на правовій позиції, висловленій ВСУ у постанові від 25.05.2016 у справі №6-1138цс15, відповідно до якої стягнення неустойки (пені та штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Проте, позивачем наведено розрахунок пені з 06.07.2012 по дату звернення до суду (жовтень 2018 року), тобто, за межами строку спеціальної позовної давності, встановленого п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України. Проти стягнення з неї штрафів відповідачка заперечує, оскільки в розумінні ст. 61 Конституції України та із урахуванням умов договору, пеня та штрафи є різновидами цивільно-правової відповідальності, а подвійна відповідальність прямо заборонена (правова позиція, висловлена ВСУ у постановах від 21.10.2015 №6-2003цс15, від 11.10.2017 у справі №347/1910/15-ц). Позивач, в свою чергу, подав відзив на вказані пояснення, відповідно до яких: під час укладення договору із відповідачем діяла процентна ставка 2,5% на місяць, або 30% на рік, підвищення процентної ставки відбулося тальки за витратами з певної дати згідно з наказом, при цьому, по вже наявній заборгованості процентна ставка незмінна. Представник позивача наголошує, що інформування позичальника про зміну процентної ставки відповідно до п. 1.1.3.1.9 передбачено шляхом надання виписки по картковому рахунку, а згідно з п. 1.1.2.3 отримання виписок про стан картрахунку є обов`язком позичальника. Незгода із зміненими умовами є підставою для позичальника відповідно до п. 1.1.2.4 надати банку письмову заяву про розірвання договору і погасити наявну заборгованість. Наголошує, що повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачці було направлено. Після підвищення відповідачка продовжувала користуватись карткою та здійснювала погашення заборгованості. Щодо стягнення штрафу та пені, із посиланням на принцип свободи договору, закріплений у п.3 ст. 3, ст. 627 ЦК України, позивач вважає таке стягнення правомірним. Згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф, на думку позивача, не є самостійними видами юридичної відповідальності, а являють собою різновид штрафних санкцій (неустойки) в межах одного виду відповідальності, тому не протирічать ст. 61 Конституції України. Наголошує, що штраф застосовується за порушення виконання зобов`язання, а пеня - за несвоєчасність його виконання, за кожен день прострочення. В якості підстави наводить правову позицію ВС, викладену у постанові від 03.04.2019 у справі №483/1605/15, пр.61-5983св18. З приводу застосування позовної давності, позивач із посиланням на зміст постанови ВСУ від 19.03.2014 у справі №6-14цс14 та від 18.06.2014 у справі №6-61цс14, пояснює, що картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Отже, в даному випадку, строку дії картки - до останнього дня серпня 2019 року, а позов подано 16.10.2018, тому строку позовної давності, на думку сторони позивача, дотримано. Підстав же для застосування позовної давності стосовно вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04.07.2019 скасовано заочне рішення суду від 27.03.2019 у цій справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням (викликом) сторін, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, явку представника позивача визнано обов`язковою. За змістом ч.1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань сторін. Розглянувши позов, вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. За матеріалами справи, 06.07.2012 відповідачкою [PERSON] заповнено анкету - заяву до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач (статут, а.с.30), про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої відповідачка отримала платіжну картку, із встановленим кредитним лімітом у сумі 300,00 грн., який неодноразово змінювався, востаннє - 22.07.2018, що підтверджено довідкою (а.с.49). Відсоткова ставка за користування кредитом у заяві не зазначена. Відповідно до Тарифів (витяг без дати, доданий до позовної заяви, а.с.9) за обслуговування кредитних карт «Універсальна» базова відсоткова ставка в місяць, що нараховується на залишок заборгованості, складає 3%, з 01.01.2013 - 2,5% за тратами, здійсненими з 01.09.2014 - 2,9%, а з 01.04.2015 - 3,6%. Строк дії кредитної картки - до серпня 2019 року (довідка, а.с.48). У заяві відповідачка надала свою згоду із тим, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», складають Договір про надання банківських послуг, ознайомилась та погоджується із Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які надані для ознайомлення у письмовому виді, зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, регулярно слідкувати за їх змінами на сайті. Згідно з п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4, 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт та тарифи. Крім того, відповідно до п. 1.1.3.2.4 Умов, Банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п. 1.1.3.1.9 Договору. Банком надано письмові докази на підтвердження відправлення повідомлень відповідачці про зміну процентної ставки, але, виходячи з положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, ці докази не є достатніми, оскільки вони у своїй сукупності не дають змогу дійти висновку про їх отримання [PERSON] , а ця обставина входить до предмета доказування. При цьому, обов`язок доказування, в данному випадку, за змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України покладений на сторону позивача. Судом встановлено, що позивачем виконано умови кредитного договору та надано відповідачці кредит, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується наявними у справі доказами, зокрема, здійсненням видаткових операцій, які видно у наданому розрахунку. Пунктом 1.1.7.11 Умов врегульовано, що строк дії договору становить протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично лонгується на тий самий строк. Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов, позичальник зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, за відсотками за його використання, перевитратами кредитного ліміту, сплачувати комісії, у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Згідно з 2.1.1.5.7 Умов, власник картрахунку зобов`язаний стежити за витратою коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов передбачено, що при порушенні позичальником (клієнтом) строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш, ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі, передбаченому тарифами. Так, розмір штрафу, як видно з тарифів (витяг, а.с.9), становить 500,00 грн. +5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Згідно з розрахунком, відповідачка станом на 02.10.2018 має заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» за тілом кредиту у сумі 9 528,80 гривень, за нарахованими відсотками у сумі 15 955,11 гривень, пенею за прострочене зобов`язання у сумі 24 851,19 гривень, штрафами відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у сумі 500,00 гривень (фіксована частина), та 2 516,76 гривень (у процентній складовій). Загальна сума заборгованості становить 53 351,86 гривень (а.с.6-8). Під час розгляду справи суд виходить з правового змісту норм, які регулюють загальні умови та строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, а саме ст. 509, 526, 527, 530 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, які виникають за кредитним договором, укладеним між банком (кредитодавцем) та позичальником, про надання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах, встановлених договором, поширюються положення ст. 626, 629, 638, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Загальні підстави припинення зобов`язань визначено у ст.598 ЦК України, згідно з ч.ч. 1,2 якої зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Можливість укладення договору шляхом фіксування його змісту в кількох документах визначена ч.1 ст. 207 ЦК України. Ст. 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов`язання неустойкою (штрафом, пенею). Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Враховуючи ту обставину, що відповідачка порушила умови кредитного договору, а саме строки сплати заборгованості, та вищезазначені вимоги цивільного законодавства, банк скористався своїм правом вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань, передбаченим ч.2 ст. 1050, ч.1 ст. 1054 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Вказана обставина надає суду підстави для стягнення суми основної заборгованості (тіла кредиту) з відповідачки, що дорівнює 9 528,80 гривням та відповідає змісту ч.1 ст. 1049 ЦК України. Стосовно вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, судом встановлено таке. Дійсно, у заяві позичальника зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом спору, є відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як врегульовано ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом та договірні. У заяві позичальника від 06.07.2012 процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. До анкети-заяви відповідачки банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини договору. Вони не містять підпису позичальника, не датовані як документ, що протирічить основним положенням про докази, врегульованим параграфом 1 глави 5 ЦПК України. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів та з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також підтверджень того, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується із правовим висновком, здійсненим у постанові ВСУ від 11.03.2015 (пр.№ 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, та без відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів, - надані банком Витяги з Тарифів та з Умов не підтверджують вказаних обставин. Натомість, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Тарифи, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, крім того, вони та не визнаються позичальником. Ці умови прямо не передбачені у анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана [PERSON] , а, на думку суду, лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору в розумінні ст. 634 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Слід зауважити, що згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно, чи брала на себе [PERSON] зобов`язання зі сплати неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, стороною позивача не доведено, а стягнення таких платежів було б протиправним, тобто, в цій справі погодженість між сторонами умов договору належними та допустимими доказами не доведено. Вказаний висновок суду відповідає правовим позиціям, наведеним у постанові ВСУ від 22.03.2017 у справі № 6-2320цс16 та постанові Великої Палати ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17, пр. № 14-131цс19. Отже, суд дійшов висновку про те, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Тому, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню на зазначених підставах в частині стягнення тіла кредиту (основної суми заборгованості), а у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів необхідно у повномі обсязі відмовити. У зв`язку з безпідставністю вказаної частини позовних вимог суд не вбачає доцільності та необхідності розглядати заяву [PERSON] про застосування спеціальної позовної давності та наслідків її спливу. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються частково, із відповідачки слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у сумі 314,70 гривень.

Outcome: partial