Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] у липня 2020 року вернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , із урахуванням зміни підстав позову, про поділ майна подружжя, стягнення компенсації за частку в майні, припинення права власності. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі близько 7 років, під час якого набули за спільні кошти подружжя нерухоме майно, а саме земельну ділянку та садовий будинок. Після розірвання шлюбу, питання порядку поділу зазначеного майна між сторонами вирішено не було. Позивачка не має змоги ефективно користуватись та розпоряджатись своєю часткою в майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Спірне майно є неподільними речами. Виділити частку кожного із співвласників без шкоди для такого майна - неможливо, тому, на його думку, єдиним можливим способом поділу такого майна є грошова компенсація замість частки в майні і одночасне присудження всього майна іншій стороні із припиненням права власності позивачки на спірне нерухоме майно. 18.08.2020 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області прийнято справу до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. 29.10.2020 року представницею відповідача [PERSON] - адвокатом Івановою Н.С. подано до суду відзив, в якому просили відмовити у позові, оскільки він є незаконним, необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, з огляду на те, що земельна ділянка та садовий будинок, який на ній знаходиться є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки дане майно набуто за його особисті кошти. Так, земельна ділянка придбана [PERSON] за кошти, які він отримав 17.09.2012 року від [PERSON] в якості повернення боргу за договором позики. Садовий будинок побудований за кошти, які відповідач отримав 15.01.2018 року від [PERSON] в якості повернення боргу за договором позики. Таким чином, будівництво будинку та придбання земельної ділянки здійснювало виключно за особисті кошти [PERSON] , оскільки в даний період часу жодних інших доходів у подружжя не було. 29.10.2020 року представницею відповідача [PERSON] - адвокатом Івановою Н.С. подано до суду зустрічну позову заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку та садовий будинок. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що спірне майно придбане за власні кошти [PERSON] , які він отримав від [PERSON] в якості повернення боргу за договором позики. 17.11.2020 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області витребувано у Державної податкової служби України інформацію щодо розміру всіх отриманих доходів [PERSON] та [PERSON] в період з 2013 року по 2018 рік включно, та витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві інформацію щодо розміру всіх відрахувань ЄСВ [PERSON] та [PERSON] в період з 2013 року по 2018 рік включно. 12.03.2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області витребувано у приватного нотаріуса Київського міськогонотаріального округу Сікуцького Олександра Анатолійовича належним чином завірену копію купівлі-продажу земельної ділянки, який укладено між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер: 3834, виданого 02.10.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сікуцьким А.О. 23.07.2021 року представник позивачки [PERSON] - [PERSON] подав до суду заяву про зміну підстав позову в частині, а саме в частині спору щодо земельної ділянки. Просив в порядку виділу частки майна із земельної ділянки стягнути з [PERSON] грошову компенсацію у сумі 270 000 грн.; право [PERSON] на її частку майна в земельній ділянці припинити. 23.07.2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги за первісним позовом підтримав, просив задовольнити, у задоволення зустрічних позовних вимог відмовити повністю. Представники відповідача у судовому засіданні проти первісних позовних вимог заперечили у повному обсязі, просили відмовити, зустрічний позов - задовольнити. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази по справі, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 06 лютого 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається із Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 208779378 та 208778936 власниками садового будинку, загальною площею 97,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] , форма власності - приватна, вид - спільна сумісна власність. Право власності зареєстроване 20.08.2018 року державним реєстратором приватним нотаріусом Саєнко Е.В., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42692584 від 23.08.2018 року. Таким чином, із вказаного доказу вбачається, що даний спірний об`єкт нерухомості набутий сторонами по справі під час перебування в зареєстрованому шлюбі. З вказаних довідок також вбачається, що власниками земельної ділянки кадастровий номер 3223186800:03:037:0006 площею 0,6 га для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, садове товариство «Шляховик», є [PERSON] та [PERSON] , форма власності - приватна, вид - спільна сумісна власність. Право власності зареєстроване 30.05.2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області Пасічник У.М., підстава - договір купівлі-продажу № 3834 від 02.10.2012 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 3180719 від 15.06.2013 року. Таким чином, із вказаного доказу вбачається, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений особами - сторонами по справі до реєстрації шлюбу. Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка кадастровий номер 3223186800:03:037:0006 належить [PERSON] та [PERSON] . Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «ОЦІНКА24» 05.10.2020 року на замовлення [PERSON] , загальна ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме: житлового будинку, загальною площею 97,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці - кадастровий номер 322318600:03:037:0006 загальною площею 0,06 га, за адресою: [ADDRESS] , становить 693 100,00 грн. без ПДВ. Із відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, наданих Державною податковою службою України на виконання ухвали суду від 17.11.2020 року, вбачається, що сума доходу [PERSON] за період з 1 кварталу 2013 року по 4 квартал 2018 року становила 45 700 грн., а [PERSON] за вказаний період - 66 182 грн., 60 коп. Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 01.12.2020 року повідомило, що сплата внесків починаючи з вересня 2013 року здійснюється до органів Державної податкової служби. За період з січня 2013 року по 2018 рік відрахування страхових внесків на громадянина [PERSON] здійснювало ТОВ «ЙОДІС ПЛЮС». Інформація в Реєстрі на громадянку [PERSON] за вищевказаний період відсутня. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Така позиція Верховного Суду викладена у постанові від 09.06.2021 року по справі № 760/789/19 і саме на цю позицію в обґрунтування своїх позовних вимог посилався представник позивачки. Проте, на думку суду вказана правова позиція Верховним Судом застосована до відмінних від цих правовідносин, оскільки принциповим моментом, на якому наголосив суд касаційної інстанції при обранні такого способу захисту, як припинення права власності за позивачем із отриманням відповідної компенсації частки від відповідача, є неподільність предмету спору (зокрема, в конкретній справі йшла мова про автомобіль). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст.365 Цивільного кодексу. Тобто якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.03.2016, ухваленою у справі №6-2811цс15. При цьому позивачкою не надано суду будь-яких доказів, які б доводили факт неподільності спірного нерухомого майна відповідно до вимог ст. 365 ЦК України, в зв`язку із чим обраний спосіб захисту у вигляді припинення за нею права власності із отриманням відповідної компенсації частки не є таким, що відповідає вимогам законодавства і позовні вимоги відповідно не можуть бути задоволені. За результатами розгляду зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, слід зазначити наступне. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказує на те, що спірне нерухоме майно, а саме земельна ділянка та житловий будинок придбані за його власні кошти, які він отримав в якості повернення боргу за договором позики його особистих грошових коштів. В обґрунтування вказаної позиції відповідач надав докази у вигляді договору позики та відповідних розписок про повернення йому грошових коштів та послався на показання свідка [PERSON] , допитаної в судовому засіданні, як особи, із якою укладався відповідний договір. Суд критично ставиться до сукупності наданих відповідачем доказів з огляду на наступне. По-перше, як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.10.2012 року, продавцем земельної ділянки кадастровий номер 322318680:03:037:0006 виступив [PERSON] , а покупцями [PERSON] та [PERSON] , при цьому в п. 10 вказаного договору зазначається що «покупці свідчать, що вони в шлюбі не перебувають, однією сім`єю ні з ким не проживають, сіпльного господарства не ведуть, земельну ділянку купують за особисті кошти, про що подали заяви приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сікуцькому О. А., від 02.10.2012 р., які зберігаються при примірнику договору, призначеному для зберігання у справах нотаріуса». Тобто, стосовно земельної ділянки суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до вимог ст. 60 СК України, в зв`язку із чим щодо неї не можу порушуватися питання про визнання земельної ділянки спільною сумісної власністю подружжя. Показання свідка [PERSON] , зводяться виключно до її суб`єктивного висновку про те, що поверненні нею відповідачу кошти за договором позики витрачалися на будівництво спірного будинку, і базуються на словах власне відповідача. Таким чином, суд вважає, що відповідач не навів достатніх та переконливих доказів для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набутого ними в період шлюбу, тягар доказування яких покладався на [PERSON] . Враховуючи викладене, суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог зустрічного позову.

Outcome: dismissed