Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Представник позивача Рибалка О.С. звернулася до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про надання тимчасового дозволу на в`їзд неповнолітніх дітей на територію населених пунктів України, на якій органи влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в межах Донецької і Луганської областей. Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що [PERSON] з 28.09.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі [PERSON] , та за рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 26.02.2019 року шлюб між сторонами у справі розірвано. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу залишилися проживати з матір`ю, та є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . Як внутрішньо переміщена особа позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте у зв`язку з нестабільною ситуацією у селищі, позивач фактично проживає з дітьми по [ADDRESS] . Разом з цим, в позові зазначено, що у місті Горлівка Донецької області залишилася проживати мати позивача, [PERSON] , та її баба, [PERSON] , 1938 року народження, які за станом свого здоров`я не здатні навідувати позивача та її дітей за місцем фактичного проживання, проте вони мають тісний емоційний зв`язок із онуками та бажають брати участь у їх вихованні. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий в`їзд синів до населених пунктів України, де органи влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (в межах Донецької і Луганської областей), проте щоразу отримувала відмови, тож Дзержинським міським судом Донецької області позивачеві раніше надавався тимчасовий дозвіл на виїзд/ в`їзд дітей без дозволу та супроводу батька на непідконтрольну територію (справа № 225/4667/19). Зазначене рішення суду [PERSON] виконувала сумлінно. Позивач вважає, що поїздки до міста Горлівка Донецької області для спілкування із родичами по лінії матері повністю відповідають інтересам її синів, тому в позові просить: 1. Надати тимчасовий дозвіл на виїзд /в`їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення Операції об`єднаних сил) в межах Донецької та Луганської областей, неповнолітній особі [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Донецька Донецької області без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , з моменту набрання рішенням суду законної сили до виповнення [PERSON] 16 років, тобто включно по [INFO]. 2. Надати тимчасовий дозвіл на виїзд /в`їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення Операції об`єднаних сил) в межах Донецької та Луганської областей, неповнолітній особі [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Дзержинська (Торецька) Донецької області без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , з моменту набрання рішенням суду законної сили до виповнення [PERSON] 16 років, тобто включно по [INFO]. 3. Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року провадження у справі за позовом адвоката Рибалка Олени Сергіївни яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про надання тимчасового дозволу на в`їзд неповнолітніх дітей на територію населених пунктів України, на якій органи влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в межах Донецької і Луганської областей, було відкрито, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Службу у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області, та призначене підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 17 листопада 2020 року підготовче провадження у справі було закрите,та справу було призначено до судового розгляду по суті. 08 жовтня 2020 року на адресу Дзержинського міського суду Донецької області представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] заперечує проти надання дозволу на виїзд синів на тимчасово непідконтрольну Українській владі територію України з тих підстав, що такий виїзд може порушувати навчальний процес сина [PERSON] та негативно сказатися на режимі відпочинку малолітнього сина [PERSON] , який відвідує дитячий садок. Крім того, у відзиві також зазначено, що відповідач піклується про долю синів, цікавиться їх бажаннями та потребами, матеріально утримує, тож і в подальшому бажає систематично спілкуватися з ними та брати участь у їх утриманні та вихованні, тож виїзд синів на тривалий строк до території України, яка тимчасово непідконтрольна Українській владі, може завадити тісному контакту батька та синів. До того ж, відповідач побоюється, що [PERSON] має намір працевлаштуватися на тимчасово непідконтрольній Українській владі території України і залишитися там з дітьми на тривалий час, оскільки на території України, яка підконтрольна Українській владі вона не працює. Разом з цим представник відповідача наголошує що така поїздка може піддавати дітей ризикам захворювання, оскільки на даний момент у Донецькій області спостерігається збільшення випадків на захворювання «COVID-19». Крім того, відповідач вважає, що строки, зазначені в позові є дуже віддаленими, що позбавляє взагалі можливості визначитись, чи не суперечитиме такий виїзд дітей на територію тимчасово непідконтрольну Українській владі, їх інтересам через соціально-політичний, санітарно-епідеміологічний стан. Отже, у зв`язку з викладеним, у відзиві на позовну заяву ставиться питання про відмову в задоволенні позовних вимог. В судове засідання, призначене на 28 січня 2021 року позивач не прибула, повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання. Разом з цим, у судовому засіданні 20 січня 2021 року позивач надала пояснення, аналогічні викладеним у позові, та просила суд задовольнити її вимоги у повному обсязі. Представник позивача Рибалка О.С. у судовому засіданні повністю підтримала вимоги, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання призначене на 28.01.2021 року не прибув, повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання. Проте в судовому засіданні 20 січня 2021 року позовні вимоги повністю не визнав, надав суду пояснення, які відповідають змісту заперечень представника відповідача проти позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області у судове засідання не з`явився. Повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухав учасників справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, виходячи з принципів законності, об`єктивності, справедливості та розумності, вважає, що позов непідлягає задоволенню, виходячи з такого: Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 28.09.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі [PERSON] , та за рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 26.02.2019 року шлюб між сторонами у справі розірвано (а.с. 23, 24). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 13) Місце проживання [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , зазначені особи перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи та фактично проживають у м. Торецьку Донецької області (а. с. 10, 12, 14, 28). Вказані обставини не заперечувалися сторонами по справі. Як зазначено у позові, цитата: «У місті Горлівка Донецької області залишилася проживати мати позивача, [PERSON] , та її баба, [PERSON] , 1938 року народження. За станом свого здоров`я обидві жінки не здатні навідувати позивача та її дітей за місцем фактичного проживання, проте вони мають тісний емоційний зв`язок із онуками, бажають брати участь у їх вихованні.» Відповідач у позасудовому порядку не надає дозволу на тимчасовий в`їзд синів сторін по справі до населених пунктів України, де органи влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, у зв`язку із чим позивач звернулася до суду із цим позовом. За змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року №638-IV (із змінами ) антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII (із змінами) період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. На теперішній час відсутні відомості щодо рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей. Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, до цього переліку включено в тому числі місто Горлівка Донецької області. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» 07 листопада 2015 року №1085-р місто Горлівка Донецької області належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З матеріалів справи встановлено, що місце проживання [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , зазначені особи перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи та фактично проживають у м. Торецьку Донецької області. Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України). Тобто Конституція України допускає обмеження права громадян на свободу пересування у випадках, встановлених законом. Вказане положення Конституції України узгоджується із статтею 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права на вільне пересування і обрання місця проживання також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві. Так само, частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Тобто Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та Міжнародним пактом про громадські та політичні права також передбачена можливість запровадження обмежень вільного пересування на території держави, але виключно законами. Такі обмеження щодо неповнолітньої (малолітньої) особи встановлені статтею 313 ЦК України. Відповідно до частини 2 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідні обмеження передбачені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, у прикордонній смузі; на тимчасово окупованих територіях (стаття 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Згідно з п. 6«Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. № 815, в`їзд на тимчасово окуповані території України здійснюється через контрольні пункти в`їзду-виїзду громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, а громадянами України віком від 14 до 16 років - за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 92; Офіційний вісник України, 2010 р., № 65, ст. 2239), на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід; Громадянами України віком до 16 років, які виїхали з тимчасово окупованих територій в супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників, - за умови пред`явлення документа, передбаченого в абзаці четвертому цього пункту, в супроводі того з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників, інших законних представників, з якими здійснили виїзд; Виїзд з тимчасово окупованих територій України здійснюється через контрольні пункти в`їзду-виїзду громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, а громадянами України віком від 14 до 16 років - за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон в супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників, на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід. Відповідно до статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»: тероризм - суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров`я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей; режим у районі проведення антитерористичної операції - особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб`єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров`я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Відповідно до статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції на час її проведення може бути встановлено спеціальний порядок, зокрема організовано патрульну охоронну службу та виставлено оточення. У районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян. Відповідно до статті 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Законні вимоги учасників антитерористичної операції є обов`язковими для громадян і посадових осіб. Згідно із пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» від 14 квітня 2017 року N 222ог в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку передбачено, що виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території не вимагає дотримання вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв`язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII. Згідно із статтею 3 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Згідно із п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Отже, оцінюючи наведені норми у сукупності, слід дійти висновку, що законом встановлені у таких випадках певні обмеження та порядок для в`їзду на тимчасово окуповану територію з метою захисту інтересів неповнолітніх (малолітніх) дітей. За частинами 1, 3 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно із частиною 1 статті 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 11 передбачено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини також передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З квітня 2014 року на території Донецької області та Луганської областей проводиться антитерористична операція, на теперішній час антитерористична операція не завершена і до тепер на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської областей, до яких позивачка просить надати дозвіл на виїзд/в`їзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоров`я дитини (внаслідок переміщення терористичних груп, використання зброї, вибухівки тощо), а тому виїзд дитини на тимчасово окуповану територію, не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим. На території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може у повній мірі забезпечити інтереси та права дітей у цій справі, які є громадянами України, а також їх повернення на територію, яка контролюється органами державної влади України. Крім того, на переконання суду, позивачка не довела нагальність потреби в`їзду дитини на тимчасово окуповані території, на яких існують високі ризики небезпеки для життя та здоров`я дитини. Згідно із статтею 16 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Проте при цьому має забезпечуватись перш за все безпека дитини, а тому доводи сторони позивача про те, що, не надаючи згоди на в`їзд на тимчасово неконтрольовану органами державної влади України територію Донецької та Луганської областей, відповідач порушує права дитини на відвідання родичів, є необґрунтованими. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з наведеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Як установлено ч. 1 ст. 131 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки раніше суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed