Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №22 від 01.11.2007 року, який укладений між останньою та ТзОВ «Мрія Буковини», вирішити питання судових витрат по сплаті судового збору. В мотивування заявлених вимог посилається на те, що позивачці [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка розміром 3,74 га згідно Державного акту серії ЯБ№ 186636 від 12.04.2005 року. 01.11.2007 року позивачка уклала із ТзОВ «Мрія Буковини» договір оренди №22. Представник позивачки посилається на те, що відповідач внаслідок порушення п.11. вказаного договору протягом 2008 -2014 років не переглядав питання щодо розміру орендної плати в звязку із змінами розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, в том у числі внаслідок інфляції. Враховуючи , що орендна плата обчислюється виходячи із нормативно-грошової оцінки та коефіцієнта індексації за кожен рік, представник позивачки вважає, що станом на час подання позову сума недоплати становить 58290.72 грн.. Крім цього представник позивачки посилається на те, що договір оренди земельної ділянки укладений із порушенням ст.ст. 203, 215 ЦК України та ст.15 Закону України «Про оренду землі» не зазначено всіх істотних умов договору оренди, а саме умов збереження стану обєкта оренди, , а також не підписано акту прийому передачі обєкта оренди. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву про визнання недійсним договору оренди, укладеного між позивачкою та ТзОВ «Мрія Буковини». В мотивування позову посилається на те, що в укладеному договорі відсутня обовязкова істотна умова, що стосується умов збереження землі. Таку умову передбачає типовий договір про оренду землі, проте вона не передбачена в укладеному договорі і її відсутність є підставою для визнання договору оренди недійсним. Інші підстави, на які посилався в обґрунтування підстав визнання договору недійсним, що викладені в позовній заяві просить суд не приймати до уваги, про що подав суду відповідну заяву щодо уточнення заявлених підстав позову. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Вважає, що підстава щодо відсутності в укладеному договорі оренди умови щодо збереження землі не є підставою для визнання його недійсним. Просить суд врахувати, що в укладеному між позивачкою та відповідачем договорі оренди земельної ділянки в п.18 зазначена умова про те, що після припинення дії договору оренди орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому порівняно із тим, в якому він одержав її в оренду. Представник відповідача посилається на те, що позивачкою та її представником не доведено суду ту обставину, що відсутність в договорі оренди такої істотної умови як умови збереження обєкта оренди порушує право позивачки, в чому саме полягає порушення її законних прав. Представник відповідача крім зазначеного, просить у випадку встановлення судом обґрунтованості заявлених вимог застосувати строк позовної давності. Вважає, що останній порушений, оскільки перебіг строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким строком сторона вважає, момент підписання договору, а саме 01.11.2007 року, а закінченням строку 01.11.2010 року. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, в заяві до суду просить розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За правилами ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» ( в редакції чинній на момент укладення договору ) істотними умовами договору оренди землі є : обєкт оренди ( місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану обєкта оренди; умови та строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, що несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є питання щодо дійсності укладеного між сторонами правочину - договору оренди земельної ділянки. Відповідно до укладеного договору оренди № 22 від 01.11.2007 року орендодавець [PERSON] передала в оренду ТзОВ «Мрія Буковини» належну їй на праві власності земельну ділянку загальною площею 3.71 га, нормативно грошовою оцінкою 49698 грн. строком на десять років. Спірний договір оренди земельної ділянки укладений в письмові формі, пройшов відповідну державну реєстрацію, позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було спрямоване на укладення договору оренди, до договору оренди, як вбачається із його оригіналу, дослідженому в судовому засіданні, додано копію держаного акту, при складанні , видачі та реєстрації якого було виготовлено відповідний план та схему земельної ділянки, кадастровий план з відображенням обмежень (обтяжень) у їх використанні, а також вчинено опис меж, із зазначенням сусідніх землекористувачів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду ( що є обовязковою в силу ст.360-7 ЦПК України), викладеної у постановах від 25.12. 2013 року по справі № 6-78цс та від 21.01.2015 року по справі № 6-215 ЦС 14 слідує наступне: Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З врахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відміну в їх задоволенні. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 09.12.2015 року №6-849цс15, де також звернуто увагу на дотримання судами вимог ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, а також на те, що в справі про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови, передбаченої пунктом першим частини першої ст.15 Закону України Про оренду землі» - обєкта оренди суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у звязку з відсутністю в договорі таких умов, передбачених ст.15 указаного Закону, визначити істотність цих умов, а також зясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав. В процесі судового розгляду представником позивачки не представлено суду належних та допустимих доказів того, що відсутність в укладеному договорі оренди такої істотної умови як збереження стану обєкту оренди порушує права орендодавця, позивачки по справі [PERSON]. Судом не встановлено факту порушення прав та інтересів позивачки. Суд погоджується також із посиланням представника відповідача на те, що наявність в оспорюваному договорі оренди умови згідно п.18, що зобовязує орендаря після припинення дії договору повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно із тим, у якому він її одержав в оренду забезпечує інтереси орендодавця щодо збереження стану його земельної ділянки. Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлений позивачкою позов є безпідставний. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого порушеного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності згідно ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному спорі таким моментом є підписання позивачкою договору оренду, а саме 01.11.2007 року, відповідно закінченням строку позовної давності є 01.11.2010 року. Згідно до ст. 267 ч.3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд погоджується, що позивачка [PERSON] пропустила строк звернення до суду. Враховуючи, що заявлений позов є необґрунтованим, то позивачці слід відмовити в його задоволенні саме із цієї підстави.

Outcome: dismissed