Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США. Договір був укладений у письмовій формі у вигляді розписки, в якій було зазначено, що [PERSON] зобов`язується повернути гроші у повному обсязі та у строк до 10 квітня 2014 року. До 10 квітня 2014 року [PERSON] жодних коштів [PERSON] повернуто не було. 11 квітня 2016 [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 706 032 грн. 75 коп. з [PERSON] . У серпні 2016 року [PERSON] випадково стало відомо, що [PERSON] відчужила майно, що належало їй на праві приватної власності, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також 1/2 частина квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] своїй матері - [PERSON] . Це підтверджується виписками з Державного реєстру нерухомого майна, наявними у матеріалах справи. 01 березня 2017 року Дзержинський районний суд міста Харкова виніс заочне рішення у даній справі, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] повністю задовольнив і зобов`язав [PERSON] сплатити заборгованість у розмірі 706032 (сімсот шість тисяч тридцять дві) гривні 75 копійок та суму судового збору у розмірі 7010 (сім тисяч десять) гривень. Постановою Харківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою Інною Григорівною задоволено. [PERSON] звернувся до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Харкові з заявою про відкриття виконавчого провадження. 26 серпня 2020 року постановою Старшого державного виконавця Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Харкові Кунєвої М.І. було відкрито виконавче провадження. [PERSON] звернувся до Центру надання адміністративних послуг з постановою Харківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року. На виконання зазначеної постанови Харківського апеляційного суду право власності на 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] було знову зареєстровано за [PERSON] . Державним виконавцем Кунєвою М.І. у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» було проведено виконавчі дії для виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 706032 (сімсот шість тисяч тридцять дві) гривні 75 копійок та суми судового збору у розмірі 7010 (сім тисяч десять) гривень на користь [PERSON] . Після проведення виконавчих дії було з`ясовано, що у [PERSON] відсутні будь-які кошти на рахунках у банках, заробітну плату вона офіційно не отримує, транспортних засобів у власності не має. Таким чином, єдиним шляхом погашення заборгованості перед [PERSON] є реалізація 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності. У ході проведення виконавчих дій з`ясувалося, що у квартирі [ADDRESS] має право користування малолітній [PERSON] , [INFO] , який є рідним сином боржниці [PERSON] - [PERSON] . Державний виконавець Кунєва М.І., у відповідності до вимог законодавства, звернулася до органу опіки і піклування - Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради Харківської області. 22.01.2021 року Департаментом служби у справах дітей було надано відповідь за запит державного виконавця, відповідно до якого Департамент служб у справах дітей, як представник органу опіки та піклування, заперечує проти реалізації 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Таким чином, на сьогоднішній день, [PERSON] позбавлений можливості отримати належні йому грошові кошти на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №63 8/5941/16-ц через відсутність права державного виконавця провести примусову реалізацію 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності. 30.08.2021 року надійшов відзив на позову заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач є власником Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у якій зареєстрована з 16.12.1997 року, разом з нею зареєстрований її син - [PERSON] , позивач не є власником житла або членом сім`ї власника житла, а відтак є неналежним позивачем. У відповіді на відзив позивач зазначив, що позивач позбавлений можливості отримати грошові кошти, оскільки реалізація єдиного майнового активу, що на праві власності [PERSON] є неможливим через відсутність згоди органу опіки та піклування. Наявність факту реєстрації дитини у спірній квартирі перешкоджає провести виконавчі дії та примусово реалізувати майно [PERSON] через ДП «Сетам». У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, представник відповідача заперечував у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи надав заяву по слухання справи за їх відсутності та висновок про недоцільність визнання малолітнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки це може призвести до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.03.2017 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів у розмірі 706032,75 грн - задоволені. Постановою Верховного Суду від 21.12.2020 року залишено без змін постанову Харківського апеляційного суду від 09.06.2020 року, якою визнано недійсним договір дарування від 10.06.2016 року Ѕ частини квартири. Старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Кунєвою М.І. відкрито виконавче провадження №62882431 за виконавчим листом №638/5941/16-ц. Згідно Реєстру територіальної громади м.Харкова за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [INFO] , з 18.07.2018 року та [PERSON] . Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно дитині на праві власності нерухоме майно не належить. Також, за інформацією з державного реєстру речових прав Ѕ квартири [ADDRESS] на праві спільної часткової приватної власності належить [PERSON] , ј частина квартири на праві приватної власності належить [PERSON] та ј частина квартири на праві приватної власності належить [PERSON] . Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України). Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом встановлено, що позивач не є власником або співвласником квартири [ADDRESS] , у якій зареєстрований [PERSON] . При цьому позивач, вважає, що порушене його право на користування майном, яким є грошові кошти та реєстрація дитини у квартирі позбавляє його право на реалізацію звернення стягнення на квартиру. Разом з тим, окрім постанови про відкриття провадження та відсутності у відповідача транспортних засобів, позивачем та його представником не надано жодного доказу про неможливість виконання рішення сулу про стягнення грошових коштів, зокрема відсутність у відповідача іншого майна, доходів. Також, Законом України «Про виконавче провадження» визначено перелік дій та повноважень який може вчиняти державний виконавець при примусовому виконанні рішення суду, відомостей щодо використання всіх передбачених зазначеним законом механізмів позивачем не надано. Таким чином, правом на судовий захист своїх прав у порядку, передбаченому статтею 391 ЦК України, наділена особа допоки вона має повноваження власника майна. Відсутність порушеного права є підставою для ухвалення судом рішення про відмову у позові. Також, відповідно до частинм четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом. Позивачем не надано доказів того, що реєстрація дитини за адресою неналежного їй майна перешкоджає позивачу у користуванні належним йому майном, тобто грошовими коштами, порушує права позивача. Підстава, на якій місце проживання дитини було зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, у судовому порядку не оспорюється. Верховний Суд у постанові № 759/19394/15-ц від 27.12.2018 року зазначив, що через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним її мати житлом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому суд керується тим, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Outcome: dismissed