Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності, посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.04.1990 року по 04.09.2013 року. Під час перебування у шлюбі позивачем за власні кошти у особисту власність було набуте наступне нерухоме майно: квартира № 30, яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею12,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. З моменту припинення шлюбу і до теперішнього часу з боку відповідача жодних вимог щодо визнання за нею права на майно або поділу майна не пред»являлося. Місце фактичного проживання [PERSON] на даний час невідоме. У спірній квартирі з моменту розірвання шлюбу вона не проживає, належне їй майно в квартирі відсутнє. Ніякої участі у витратах щодо утримання квартири, та сплати комунальних послуг не приймає. В зв'язку з вищевикладеним представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому прохає визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно: квартиру № 30, яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 12,6кв.м,що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з тяжким матеріальним становищем позивача прохає відстрочити сплату судового рішення за подання даного позову до суду до ухвалення судового рішення по справі та стягнути його з відповідача. Представник позивача у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та прохав їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Відповідач у жодне судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Крім того, відповідач викликалася до суду через засоби масової інформації, про що свідчить наявне в матеріалах справи оголошення в газеті «Слобідський край» № 87 від 02.11. 2017 року, причину неявки суду не повідомила. Заяви про відкладення справи та заперечення на позов не надала (а.с.57). Виходячи з викладеного суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Заслухавши представника позивача, дослідивши надані докази, суд надходить до наступного. Із матеріалів справи вбчачається,що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 04.09.2013 року (а.с.6,7). В період шлюбу подружжям була придбана однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS](а.с.8-9). Згідно ст.22 КпШС України, в період дії якої була куплена квартира, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один з них був зайнятим веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Крім цього за правилами ст.25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також у відповідності до правил ст.61 Сімейного Кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ; об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правовідносини між сторонами щодо спірної квартири виникли у 1996 році в момент укладання договору її купівлі-продажу та в період дії КпШС України, але спір між ними виник в поточному році, вже в період дії Сімейного Кодексу України (2002 року), і тому суд вважає правомірними застосування як норм КпШС, так і Сімейного Кодексу, оскільки між ними нема протиріччя, а норми Сімейного Кодексу розширюють правове поле їх застосування. Так судом встановлено, що в 1996 році в період шлюбу, [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбав спірну квартиру, в якому він вказаний одним власником нерухомого майна. Але незалежно від цього за наведеними нормами КпШС та Сімейного Кодексу, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності в рівних частках(ст.22 КпШС, ст.70 Сімейного Кодексу). Однак, як зазначає представник позивача у своєму позові,що на момент оформлення договору купівлі - продажу спірної квартири фактично існувала домовленість, що вищевказаний правочин вчиняється виключно за власні кошти позивача та в його особистих інтересах. Таким чином, спірна квартира не є предметом права спільної власності. Крім того зауважив,що відповідно до вимог Сімейного кодексу України передбачено застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об»єктом права спільної власності подружжя. Так, до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Отже, з моменту припинення шлюбу і до теперішнього часу з боку відповідача жодних вимог щодо визнання за нею права власності на майно або поділ майна не пред»являлося. Місце фактичного проживання відповідача невідомо. Після розірвання шлюбу [PERSON] виселилася з квартири, належне їй майно в квартирі відсутнє. Жодної участі у витратах щодо утримання квартири та оплати комунальних послуг не приймає. Згідно ст.60 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу ; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі ; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір ; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За розясненнями Пленуму Верховного Суду У країни в Постанові №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, щоналежала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них, але ці випадки підлягають доказуванню на загальних підставах. В ході судового розгляду справи, представник позивача не підтвердив та не надав належні і допустимі докази щодо придбання спірної квартири на свої особисті кошти. Крім того, представник позивача посилається на той факт,що відповідач була зареєстрована у спірній квартирі, саме як член сім»ї власника, хоча до житлового приміщення ніколи не всилялася та у ньому не проживала. Однак, доказів щодо підтвердження даного факту не надав. При цьому суд звертає увагу на те,що дані правовідносини повинні регулюватися нормами Сімейного кодексу, а не Житлового кодексу Української РСР, на які посилається представник позивача у своєму позові. У відповідності до ст. 82,ст.88 ЦПК України суд стягує з позивача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1119,08 грн., так як відповідно до Закону України « Про судовий збір» ставка судового збору при поданні позовної заяви майнового характеру становить 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Outcome: approved