Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого вказував, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Азовгаз» (далі - ТОВ «Азовгаз») відповідно до Постанови НКРЕКП України № 653 віл 16 травня 2017 року «Про видачу ліцензій з постачання природного газу» проваджує свою господарську діяльність з постачання природного газу побутовим споживачам у м. Маріуполі Донецької області. Згідно із розділом III п. 2, 4 Постанови НКРЕКП «Про затвердження Правил постачання природного газу» від 30 вересня 2015 року № 2496, договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу, розміщеного на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Відповідачу, який зареєстрований в [ADDRESS] , на якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , ТОВ «Азовгаз» надавав послуги з постачання природного газу, які відповідач оплачував частково. За п. 24 Постанови КМУ «Про затвердження Правил постачання природного газу» № 2496 від 30 вересня 2015 року споживач зобов`язаний забезпечити своєчасну та повну оплату вартості спожитого природного газу. Однак за період з 1 червня 2017 року по 30 квітня 2020 року у нього виникла заборгованість у сумі 4332,03 грн., яку позивач намагався стягнути через суд на підставі заяви про видачу судового наказу. Натомість судовий наказ від 18 липня 2018 року Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя був ухвалою суду від 1 жовтня 2018 року скасований. На підставі переліченого просив суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Азовгаз» заборгованість за спожитий природний газ у сумі 4332,03 грн. разом із 3% річних у сумі 379,20 грн., інфляційними витратами в сумі 1039,69 грн. та витратами по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн. Представник позивача, [PERSON] , який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав та надав пояснення по суті позовної заяви, вказуючи при цьому, що доводи, наведені відповідачем, безпідставні, оскільки усі зареєстровані мешканці кв. [ADDRESS] несуть солідарний обов`язок зі сплати послуг з газопостачання. Додавав, що платежі, які надходять до позивача автоматично йдуть в рахунок вже існуючої заборгованості, після чого ідуть на погашення щомісячних нарахувань. Таким чином просив суд задовольнити позов повністю до [PERSON] , на якого відкритий особовий рахунок та який є наразі власником такого житла. Відповідач, [PERSON] , в судовому засіданні, визнаючи позовні вимоги частково, вказував, що у кв. [ADDRESS] не встановлено лічильника газу, тому нарахування проводяться на кількість зареєстрованих у житлі осіб, однак платити за усіх прописаних у такому приміщенні осіб у нього не має грошей, бо він отримує мінімальну пенсію та є інвалідом 3 групи. Додавав, що він намагався у судовому порядку визнати інших прописаних за його адресою осіб такими, що втратили право користування спірним житлом, однак з рештою йому у цьому було відмовлено. Натомість стверджував, що у кв. [ADDRESS] живе та користується послугами газу лише він один. Також просив суд в разі задоволення вимог позивача розстрочити виконання рішення суду через своє скрутне матеріальне становище. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про можливість часткового задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до ст. 901 ЦК за договором надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії або здійснення певної діяльності, а інша сторона зобов`язується сплатити виконавцю дану послугу, якщо інше не встановлено договором. На підставі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно із ст. 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) відповідно до закону встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) та ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до комунальних послуг відносяться послуги з постачання та розподілу природного газу. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) виконавцями комунальних послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача. Згідно із ч. 3 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) плата виконавцю комунальної послуги з постачання та розподілу природного газу, виконавцю комунальної послуги з постачання та розподілу електричної енергії за індивідуальним договором складається з: 1) плати за послугу, що розраховується відповідно до засад формування та встановлення цін/тарифів на відповідну комунальну послугу, визначених законом; 2) плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньо будинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, якщо співвласники прийняли рішення про здійснення таких робіт виконавцем відповідної комунальної послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) одиниця виміру обсягу спожитого споживачем природного газу визначається правилами постачання природного газу, що затверджуються уповноваженим законом органом. На підставі п. 2 «Правил постачання природного газу», затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2496, договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням ст. 633, 634, 641, 642 ЦК шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам за згодою постачальника відповідно до умов Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2500 (далі - Типовий договір), що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Суд зазначає, що відповідно до п. 5 «Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загально будинкового вузла обліку», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (в редакції від 27 січня 2016 року) обсяги спожитого мешканцями будинку (будинків) природного газу, обладнаного будинковим вузлом обліку, визначаються: 1) у будинках, де не встановлено квартирних лічильників газу, - за показаннями будинкового вузла обліку з подальшим розподілом обсягів спожитого газу між споживачами пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні; 2) у будинках, де крім будинкового вузла обліку частково встановлено квартирні лічильники газу: - для споживачів, що мають квартирні лічильники газу, - за показаннями таких лічильників; - для споживачів, що не мають квартирних лічильників газу, - за показаннями будинкового вузла обліку, з яких виключаються сумарні показання квартирних лічильників газу, встановлених у цієї групи споживачів, з подальшим розподілом такої різниці оператором газорозподільної системи між споживачами, які не мають квартирних лічильників газу, пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні. При цьому суд зазначає, що у такому разі кількість осіб у квартирі, іншому ізольованому житловому приміщенні для проведення розрахунку та розподілення спожитих обсягів газу визначається відповідно до кількості зареєстрованих осіб. За ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно із ч. 1 ст. 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Аналізуючи наведені норми, суд робить висновок, що наймач та зареєстровані разом із таким споживачем особи несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. На підставі ч. 1, 4 ст. 543 та ч. 1 ст. 544 ЦК у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, на підставі наведеного обґрунтування суд зазначає, що для споживачів природного газу, що не мають квартирних лічильників газу, обсяги спожитого природного газу розподіляються між такими споживачами пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі. При цьому зареєстровані у такому житлі особи разом із таким споживачем несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати спожитого газу. В свою чергу постачальник газу має право вимагати погашення боргу з оплати послуг за наданий природний газ як від усіх боржників разом солідарно, так і від будь-кого з них окремо. Суд встановив, що за особовою карткою ТОВ «Азовгаз» № 413854 вбачається, що вона відкрита на [PERSON] по [ADDRESS] , де зареєстровано п`ять осіб, що також підтверджується копією особового рахунку № [NUMBER] , виданого КК «Східна» на кв. [ADDRESS] (а. с. 11, 29). За інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 11 червня 2020 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] з 1987 року (а. с. 18). Як вбачається із розрахунків ТОВ «Азовгаз» заборгованість відповідача за спожитий газ по [ADDRESS] за період з 1 червня 2017 року по 30 квітня 2020 року становить 4332,46 грн., яка була обрахована відповідно до відомостей про кількість зареєстрованих у такому житловому приміщенні осіб через відсутність там встановленого приладу обліку споживання газу, що визнавалось [PERSON] (а. с. 12). Суд при цьому не приймає до уваги надані відповідачем акти про фактичне проживання осіб по [ADDRESS] , оскільки нарахування об`єму спожитого газу на таке житлове приміщення проводиться відповідно до кількості фактично зареєстрованих осіб, а не тих, хто фактично там мешкає. Також суд відхиляє посилання [PERSON] на рішення суду від 11 жовтня 2019 року про визнання інших зареєстрованих у кв. [ADDRESS] осіб такими, що втратили право на користування таким житлом, оскільки таке заочне рішення було ухвалою суду від 7 травня 2020 року скасовано та ухвалою від 27 липня 2020 року провадження по такій справі було закрито. Суд зазначає, що за ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2018 року по справі № 210/5796/16-ц. Так на підставі розрахунків представників позивача 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК за період прострочення погашення заборгованості за користування послугами з постачання природного газу вбачається, що по [ADDRESS] споживачі заборгували за період з червня 2017 року по квітень 2020 року включно 3% річних в розмірі 379,20 грн. та інфляційні витрати в розмірі 1039,69 грн. (а. с. 13). Виходячи з наведених норм та враховуючи, що [PERSON] є споживачем послуг з газопостачання по [ADDRESS] та несе солідарний обов`язок на рівні із іншими зареєстрованими у такому житлі особами, то за відсутності приладу обліку газу у вказаній квартирі, встановлені судом обставини справи свідчать про правомірність нарахування представниками ТОВ «Азовгаз» об`єму спожитого газу на кількість усіх зареєстрованих за такою адресою осіб. При цьому суд зазначає, що подання позову до одного [PERSON] , як солідарного боржника, є виключним правом ТОВ «Азовгаз». Вирішуючи справу по суті, суд натомість приймає до уваги доводи [PERSON] про проведення ним часткового розрахунку за спожитий газ за спірний період та зарахування субсидії на рахунок позивача. Так факт нарахування субсидії та її отримання ТОВ «Азовгаз» у період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року включно на загальну суму 141,60 грн. підтверджується наданими відповідачем повідомленнями про отримання ним субсидії та новим розрахунком боргу, долученим представником позивача в судовому засіданні до справи (а. с. 36-40). Крім того з наданих суду [PERSON] у засіданні квитанцій вбачається, що відповідачем проводилась регулярна щомісячна оплата послуг за спожитий газ у межах, що не перевищували нараховані щомісячні платежі за адресою проживання [PERSON] (а. с. 41-46). Вказане свідчить про необхідність врахування проведених відповідачем оплат за спірний період за наданими ним квитанціями на загальну суму 973,41 грн., оскільки такі оплати не були враховані ТОВ «Азовгаз» при надані суду розрахунку наявного перед позивачем боргу. Таким чином суд встановив, що ТОВ «Азовгаз» не було враховано суми субсидії та проведені за спірний період оплати відповідачем на загальну суму 1115,01 грн., внаслідок чого така сума підлягає відрахування з наданого суду розрахунку ТОВ «Азовгаз» за період з 1 червня 2017 року по 30 квітня 2020 року (4332,46 1115,01 = 3217,45). Отже, суд встановив, що заборгованість за вказаний період з послуг надання природного газу у [PERSON] перед ТОВ «Азовгаз» становить 3217,45 грн. На підставі наданих суду квитанцій [PERSON] та відомостей про отримання ним субсидії за спірний період судом було встановлено суми боргу за кожен з місяців з червня 2017 року по 30 квітня 2020 року. Так обрахований судом борг [PERSON] становив перед позивачем за: червень 2017 року 156,91 грн., липень 2017 року 145,39 грн., серпень 2017 року 125,01 грн., вересень 2017 року 114,16 грн., жовтень 2017 року 233,92 грн., листопад 2017 року 215,84 грн., грудень 2017 року 220,90 грн., січень 2018 року 339,81 грн., лютий 2018 року 205,62 грн., березень 2018 року 225,16 грн., квітень 2018 року 147,78 грн., листопад 2018 року 100 грн., грудень 2018 року 102,92 грн., січень 2019 року 128,23 грн., лютий 2019 року 107,03 грн., березень 2019 року 61,53 грн., квітень 2019 року 62,38 грн., травень 2019 року 112,16 грн., червень 2019 року 100,70 грн., липень 2019 року 91,27 грн., серпень 2019 року 91,05 грн., вересень 2019 року 129,83 грн., жовтень 2019 року 47,75 грн. При цьому суд встановив відсутність боргу [PERSON] через фактичну сплату ним наданих послуг з природного газу за період з травня 2018 року по жовтень 2018 року включно, а також за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року включно. Зважаючи на встановлені судом суми боргу за кожен місяць спірного періоду, суд на підставі визначеного індексу інфляції за такий період, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до 30 квітня 2020 року включно розрахував суми інфляційних витрат відповідно до долучених до справи судових розрахунків, за якими вбачається, що інфляційні витрати позивача за ст. 625 ЦК становили за: червень 2017 року 31,45 грн., липень 2017 року 28,88 грн., серпень 2017 року 25,05 грн., вересень 2017 року 20,19 грн., жовтень 2017 року 38,11 грн., листопад 2017 року 35,16 грн., грудень 2017 року 33,71 грн., січень 2018 року 46,04 грн., лютий 2018 року 25,78 грн., березень 2018 року 25,49 грн., квітень 2018 року 15,41 грн., листопад 2018 року 7,31 грн., грудень 2018 року 6 грн., січень 2019 року 6,13 грн., лютий 2019 року 4,56 грн., березень 2019 року 2,05 грн., квітень 2019 року 1,44 грн., травень 2019 року 1,79 грн., червень 2019 року 2,12 грн., липень 2019 року 2,48 грн., серпень 2019 року 2,76 грн., вересень 2019 року 3,01 грн., жовтень 2019 року 0,77 грн., що загалом складає 365,69 грн. Також судом було обраховано 3% річних за ст. 625 ЦК відповідно до долучених до справи судових розрахунків на підставі встановленого боргу за кожен місяць спірного періоду, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до 30 квітня 2020 року включно, з огляду на що вбачається розмір 3% річних за: червень 2017 року 13,27 грн., липень 2017 року 11,96 грн., серпень 2017 року 9,99 грн., вересень 2017 року 8,85 грн., жовтень 2017 року 17,53 грн., листопад 2017 року 15,64 грн., грудень 2017 року 15,44 грн., січень 2018 року 22,89 грн., лютий 2018 року 13,38 грн., березень 2018 року 14,08 грн., квітень 2018 року 8,87 грн., листопад 2018 року 4,25 грн., грудень 2018 року 4,11 грн., січень 2019 року 4,79 грн., лютий 2019 року 3,75 грн., березень 2019 року 2 грн., квітень 2019 року 1,87 грн., травень 2019 року 3,09 грн., червень 2019 року 2,52 грн., липень 2019 року 2,05 грн., серпень 2019 року 1,82 грн., вересень 2019 року 2,27 грн., жовтень 2019 року 0,71 грн., що загалом складає 185,13 грн. Таким чином судом було встановлено загальну заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Азовгаз» за спірний період з урахуванням сум за ст. 625 ЦК, яка дорівнює 3768,27 грн. (3217,45 + 365,69 + 185,13 = 3768,27). З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов ТОВ «Азовгаз» до [PERSON] підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення боргу за період з червня 2017 року по квітень 2020 року включно за наданий природний газ в сумі основного боргу 3217,45 грн., 3% річних 185,13 грн. та інфляційних витрат 365,69 грн. Згідно із ст. 141 ЦПК суд стягує на користь ТОВ «Азовгаз» з [PERSON] також витрати позивача зі сплати судового збору відповідно до розміру задоволених судом позовних вимог в сумі 1377,33 грн. (3768,27 / 5750,92 х 2102 = 1377,33). При цьому суд зазначає, що від [PERSON] надійшло письмове клопотання з проханням в разі задоволення позову ТОВ «Азовгаз» здійснити розстрочення виконання рішення суду про стягнення з нього суми боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Так за ч. 3 ст. 435 ЦПК, які суд застосовує за аналогією закону, за заявою сторони суд може розстрочити виконання рішення, підставою для чого є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Згідно із п. 2 ч. 4 ст. 435 ЦПК, які суд застосовує за аналогією закону, вирішуючи питання про розстрочення виконання рішення, суд враховує матеріальний стан фізичної особи. На підставі ч. 5 ст. 435 ЦПК, які суд застосовує за аналогією закону, розстрочка виконання судового рішення не може перевищувати 1 (одного) року з дня його ухвалення. Отже, оскільки судом було встановлено, що [PERSON] є пенсіонером та інвалідом 3 групи на підставі оглянутих судом у засіданні документів, то враховуючи наведені положення процесуального закону суд вбачає можливим розстрочити виконання рішення суду про стягнення боргу з відповідача шляхом розстрочення його виконання на 12 місяців з дня ухвалення з проведенням оплат боржником щомісячними рівними платежами до 2 числа кожного місяця у період з 3 вересня 2020 року по 2 вересня 2021 року включно.

Outcome: partial