Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

Приватне сільськогосподарське підприємство «Імені Шевченка» (далі - ПСП «Імені Шевченка») звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] на користь позивача грошових коштів в сумі 120086,00 гривень в рахунок вартості безпідставно набутого майна, а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1921,00 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07 листопада 2016 року через помилку бухгалтерії та технічних працівників ПСП «Імені Шевченка» відповідачу було передано без наявної для того правової підстави сировину - насіння соняшника у розмірі 12380 кг, що підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними. Одразу після виявлення помилки позивач неодноразово звертався в усній формі до [PERSON] з вимогою про повернення сировини в натуральній формі або сплату грошових коштів за безпідставне отримання сировини, але останній лише пообіцяв повернути насіння соняшника у майбутньому. 16.05.2019 позивач знову повторно звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення сировини або повернення еквівалентної грошової суми, але [PERSON] наразі відмовляється повертати насіння чи сплачувати за нього еквіваленту грошову суму. Оскільки, з моменту передачі насіння соняшника минуло вже три роки і на даний час неможливо ідентифікувати те насіння, що передавалося відповідачу, ПСП «Імені Шевченка» вважає, що є всі правові підстави для стягнення саме грошових коштів, а невиконання обов`язку в натурі, узв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача суму в розмірі 120086,00 гривень, яка підтверджується звітом про оцінку майна № 08/03-19 від 19.03.2019. Представник позивача ПСП «Імені Шевченка»адвокат Максимов М. І. в судове засідання, призначене на 09.01.2020 до 10-30 год, не з`явився, надав заяву, в якій просив суд справу розглянути в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Окрім того, в судовому засіданні 02.12.2019 він пояснив, що на підставі накладних № 24 та № 26 від 07 листопада 2016 року ПСП «Імені Шевченка» передало ФОП [PERSON] насіння соняшнику вагою 6180 кг. і 6200 кг. відповідно. Перевезення насіння соняшнику здійснювалося автомобілем КАМАЗ, який належить ПСП «Імені Шевченка», двома рейсами. Насіння прийняв особисто [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважає його необґрунтованим, зазначив, що йому взагалі нічого невідомо про передачу йому насіння соняшнику у листопаді 2016 року ПСП «Імені Шевченка». Ніяких накладних щодо отримання насіння соняшнику у вказаній кількості він не підписував, до правоохоронних органів з цього приводу не звертався. 09 липня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він, заперечуючи проти задоволення позову ПСП «Імені Шевченка», зазначив, що не підтверджує факт отримання насіння соняшника у власність або володіння (на зберігання). З`ясувати питання наявності факту поставки за первісними документами, які повинні бути у відповідача, не є можливим внаслідок пожежі, яка відбулася 23 січня 2018 року за місцем розташування виробничих приміщень (олійниці). Внаслідок цієї події всі матеріальні активи та документація, що перебувала на території олійниці, були знищені. Навіть, якщо припустити, що позивач дійсно здійснив переміщення товару з одного складу на інший (орендований у відповідача), то вся відповідальність за збереження товару покладається на ПСП «Імені Шевченка», яке не зацікавлене надавати до суду договір оренди складських приміщень, укладених з позивачем, так як це спростує його майнові вимоги за позовом. На підтвердження зазначених висновків є той факт, що переміщення товару в рамках одного підприємства (без вибуття товару з володіння власника) не потребує оформлення бухгалтерських та інших розпорядчих документів, а передача товару у власність або володіння іншої особи обов`язково оформлюється правочином та відповідними бухгалтерськими та товаросупровідними документами. Відсутність зазначених документів свідчить про те, що насіння соняшника в його власність або володіння не передавалося. Окрім того, [PERSON] зазначає, що торгово-транспортні накладні, надані позивачем, не відповідають обов`язковій встановленій чинним законодавством формі, і як наслідок вказані докази не відповідають вимогам ст. 80 ЦПК України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до товарно-транспортної накладної № 24 від 07 листопада 2016 року ПСП «Імені Шевченка» відправило вантажоодержувачу ФОП [PERSON] з с. Гнилиця в пункт вивантаження с. Плоске Великобурлуцького району Харківської області насіння соняшника вагою 6180 кг, на підтвердження чого в накладній наявні підписи осіб, які здійснювали відпуск товару, його перевезення, а також прийняття (а.с. 7). В товарно-транспортній накладній № 26 від 07 листопада 2016 року зазначено, що ПСП «Імені Шевченка» відправило вантажоодержувачу ФОП [PERSON] з с. Гнилиця в пункт вивантаження с. Плоске Великобурлуцького району Харківської області насіння соняшника вагою 6200 кг, на підтвердження чого в накладній наявні підписи осіб, які здійснювали відпуск товару, його перевезення, а також прийняття (а.с. 8). Згідно зі звітом про оцінку майна № 08/03-19 від 19 березня 2019 року, здійсненого суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , вартість насіння соняшника за 1 тону станом на 07 листопада 2016 року становить 9134,00 грн, а станом на 20 березня 2019 року - 9700,00 грн (а.с. 9-15). 13 січня 2015 року відповідач у справі [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець, його діяльність як фізичної особи-підприємця була припинена 27.02.2017 (а.с. 28-29). 23 січня 2018 року в будівлі «маслобойні», яка належить [PERSON] та розташована за адресою: [ADDRESS] , виникла пожежа, на підтвердження чого відповідачем надана до суду копія довідки Великобурлуцького РС ГУ ДСНС України в Харківській області за № 530/235 від 07 листопада 2018 року (а.с. 96). Вказаною вище пожежею знищено покриття будівлі «маслобойні» площею 250 кв. м., речі та майно в ній, про що зазначено в акті про пожежу від 23 січня 2018 року (а. с. 97). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 2000 року він працює комірником ПСП «Імені Шевченка». 07 листопада 2016 року за розпорядженням бухгалтера підприємства відвантажив насіння соняшника в кількості 12 тон, з току ПСП «Імені Шевченка» до олійниці ФОП [PERSON] , що розташована у с. Плоске Великобурлуцького району Харківської області. Перевезення насіння здійснював водій підприємства [PERSON] , ним було проведено 2 рейси, з вагою насіння приблизно 6 тон кожний. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав свідчення аналогічні свідченням [PERSON] , а також пояснив, що після вивантаження насіння на олійниці ФОП [PERSON] , [PERSON] передав [PERSON] товарно-транспортні накладні для підпису про отримання насіння. Приблизно через 5 хвилин [PERSON] повернув йому вже підписані накладні. Відповідач[PERSON] у судовому засіданні пояснив, що ніяких накладних щодо отримання насіння соняшнику у вказаній кількості він не підписував, у зв`язку з чим йому судом було роз`яснено його право клопотати про призначення судової почеркознавчої експертизи. Відповідач [PERSON] такого клопотання не заявляв. Правовідносини щодо збереження майна без достатньої правової підстави регулюються главою 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави». Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. На підставі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. Частиною 2 цієї статті передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). У ст. 1215 ЦК України наведені випадки коли безпідставно набуте майно не підлягає поверненню. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Суд вважає, що передача насіння соняшника ПСП «Імені Шевченка» до олійниці ФОП [PERSON] здійснена без достатніх правових підстав, а тому є безпідставно набутим майном. Таким чином, [PERSON] зобов`язаний повернути ПСП «Імені Шевченка» безпідставно набуте майно в натурі, а в разі неможливості повернути таке майно в натурі - відшкодувати його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення його позовних вимог. Відповідачем всупереч вимог ст. ст. 11, 12, 13, 76-79 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позову не надано. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилається позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, а відповідач, як на підставу своїх заперечень, вивчившиматеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в зв'язку з чим суд стягує з відповідача судовий збір на користь позивача.

Outcome: approved