Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Представник ТОВ «Дніпровський автобусний завод», ліквідатор ТОВ «Дніпровський автобусний завод» [PERSON], представник ТОВ «Дніпровський автобусний завод» (ідентифікаційний код юридичної особи 33981727, місцезнаходження юридичної особи: 03124, м. Київ, бульвар Івана Лепсе, будинок 6) в судове засідання не з'явилися. Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод», ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод» у м. Київ, в якому просить суд визнати наказ № 325-к від 29 грудня 2012 року про його звільнення незаконним та скасувати його, відновити його на роботі на посаді електрогазозварювальника, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2012 року по день ухвалення рішення в сумі 22600,80 грн., виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 51,60 грн. за 438 робочих днів, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 10000 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині відновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимішеного прогулу в розмірі середньомісячної заробітної плати. В обґрунтування позову посилається на те, що наказом № 92/11 від 06 липня 1977 року він був прийнятий на роботу газоелектрозварювальником на автобусний завод, який в подальшому неодноразово змінював своє найменування. Наказом № 190 від 04 квітня 2012 року він був звільнений з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 жовтня 2012 року він був поновлений на роботі і на його користь була стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 7017,60 грн. та моральна шкода в сумі 3000 грн., яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2013 року було залишено без змін. Наказом № 269-к від 23 жовтня 2012 року він був відновлений на роботі на підставі рішення Заводського районного суду від 23 жовтня 2012 року, і наказом № 325-к від 29 грудня 2012 року він був звільнений за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, який він вважає незаконним і який підлягає скасуванню, оскільки ніякого прогулу він не здійснював. 24 жовтня 2012 року він прибув на прохідну підприємства, де представник відповідача [PERSON] заявила йому, що на рішення суду ними буде подана апеляційна скарга, яка в подальшому, 13 травня 2013 року, була відхилена апеляційною інстанцією. 14 травня 2013 року він з копією ухвали апеляційного суду прибув на прохідну заводу у присутності свідків, і працівник охорони провела його до відділу кадрів, де [PERSON] заявила йому, що він все одно працювати на підприємстві не буде, тому що вони створять йому такі умови, і якщо він добровільно не напише заяву про звільнення, то його знову звільнять за прогули. Він відмовився писати заяву про звільнення, після чого [PERSON] виконала запис в його трудовій книжці про звільнення його з роботи за прогули. Про наказ № 269-к від 23 жовтня 2012 року про поновлення його на роботі, йому стало відомо тільки 14 травня 2013 року, і до того часу його ніяким чином про видання цього наказу не повідомляли. З наказом № 325-к про його звільнення з 29 грудня 2012 року за прогули його також не ознайомили і письмових поясненнях з цього приводу від нього не відбирали. Вважає, що ці накази були складені заднім числом. Діями відповідача йому завдано моральної шкоди, оскільки погіршився стан його здоров'я, він перебував на стаціонарному лікуванні, і тому відповідач повинний відшкодувати йому моральну шкоду. До судового розгляду справи [PERSON] надав суду заперечення проти позову, зазначивши, що позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі, а також зазначив, що після проголошення рішення Заводського районного суду від 23 жовтня 2012 року позивач повинний був наступного дня, тобто 24 жовтня 2012 року, вийти на роботу, принести трудову книжку у відділ кадрів, а в разі недопущення його до роботи, звернутися до виконавчої служби для примусового виконання рішення суду. 23 жовтня 2012 року о 15.00 годині із поштового відділення № 27 м. Дніпродзержинська на адресу позивача був надісланий рекомендований лист № 328 в якому позивач повідомлявся про поновлення його на роботі в ТОВ «ДАЗ» на підставі рішення суду від 23 жовтня 2012 року із направленням йому копії наказу № 269-к від 23 жовтня 2012 року про поновлення його на роботі, цей лист був особисто отриманий позивачем. Крім цього, 23 жовтня 2013 року, о 16.00 годині, позивач особисто отримав копію наказу про поновлення його на роботі, розписавшись на оригіналі наказу. 23 жовтня 2012 року позивач був направлений для проходження медичної комісії для підтвердження можливості виконувати роботу газоелектрозварювальника, оскільки він є пенсіонером, має захворювання зору та правого колінного суглобу. ТОВ «ДАЗ» у звіті до пенсійного фонду з ЄВС за жовтень 2012 року в таблиці № 5 відзвітував засобами електронного зв'язку про початок трудових відносин із позивачем. Проте позивач трудову книжку у відділ кадрів не надав і не вийшов на роботу, що підтверджується табелями обліку робочого часу за жовтень-грудень 2012 року. Також позивачу 31 жовтня 2012 року був направлений рекомендований лист для з'ясування причин його невиходу на роботу, який позивач отримав 01 листопада 2012 року, але будь-яких пояснень або документів, що підтверджували поважність причин не виходу на роботу, позивач не надав, і 29 грудня 2012 року наказом № 325 -к він був звільнений з роботи за прогули, копія наказу направлена позивачу і отримана ним 09 січня 2013 року. Позов про скасування наказу позивач надав суду у червні 2013 року, за виконавчим листом для примусового виконання рішення суду від 23 жовтня 2012 року звернувся лише в серпні 2013 року, тобто після того, як рішення суду добровільно було виконане ТОВ «ДАЗ». І якщо позивача не пустили на завод 23 жовтня 2012 року, він повинний був звернутися до виконавчої служби для примусового виконання рішення суду про поновлення його на роботі. 24 жовтня 2012 року [PERSON] була у відрядженні у м. Київ, і тому не могла в цей день спілкувалися з відповідачем, записи в трудову книжку позивача були внесені 15 квітня 2013 року. Вважають, що позивач пропустив строк звернення до суду. В судовому засіданні, яке відбулося 11 липня 2014 року, позивач [PERSON] суду пояснив, що він та представник відповідача були присутніми в Апеляційному суді Дніпропетровської області при розгляді апеляційної скарги ТОВ «Дніпровський автобусний завод», рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська про поновлення його на роботі він отримав 23 жовтня 2012 року і наступного дня пішов на завод з цим рішенням, його бачили на заводі [PERSON], [PERSON], [PERSON], на прохідній заводу була жінка-вахтер, і мимо йшла юрист заводу [PERSON], яка сказала йому, що не допускає його до роботи, так як вона подає апеляційну скаргу на рішення Заводського районного суду, він попросив її розписатися, що вона відмовляється поновити його на роботі, але вона його вигнала. Після цього він не намагався вийти на роботу, чекав розгляду апеляційної скарги. 13 травня 2013 року Апеляційним судом Дніпропетровської області була винесена ухвала, якою апеляційна скарга відповідача була відхилена, а рішення Заводського районного суду залишено без змін, 13 травня 2013 року йому була видана копія ухвали апеляційного суду, і 14 травня 2013 року, о 08.00 годині, він прибув на Дніпровський автобусний завод, підійшов до прохідної, але жінка-вахтер його на завод не пустила, повідомила, що директора немає, потім приїхав [PERSON] і повідомив його, що вони його до роботи не допускають, тоді він пішов до юриста заводу [PERSON] до відділу кадрів, де його повідомили про звільнення з роботи за прогули з 29 грудня 2012 року, з цим наказом про звільнення його не знайомили, письмових пояснень не відбирали. На прохідній були присутніми він, охоронник жінка, охоронник чоловік, [PERSON], його дружина [PERSON] Дружина чула весь розговор з директором. 14 травня 2013 року у відділі кадрів він розписався на наказі про поновлення його на роботі з 23 жовтня 2012 року, але дату ознайомлення він не поставив, більше ні на яких документах не розписувався. Він страждає на захворювання зору, погано бачить. В судовому засіданні, яке відбулося 11 липня 2014 року, представник позивача [PERSON] суду пояснила, що вона є дружиною позивача, після ухвалення рішення Заводським судом м. Дніпродзержинська про поновлення чоловіка на роботі, він 24 жовтня 2012 року пішов на Дніпровський автобусний завод, що розташований по вул. Стасова,79 у м. Дніпродзержинську, але до роботи його не допустили. 13 травня 2013 року відбувся розгляд апеляційної скарги відповідача на рішення Заводського районного суду, і 14 травня 2012 року вона разом із чоловіком приїхали на прохідну заводу, але чоловіка в завод не пустили по розпорядженню директора [PERSON] У відділі кадрів в цей день вона не була присутньою. [PERSON] страждає на катаракту правого ока, бачить цим оком 50 %, також страждає на глаукому лівого ока, яким взагалі не бачить, тому, він не бачив, що підписує у відділі кадрів 14 травня 2013 року. Чому чоловік повторно був звільнений з роботи за прогули саме 29 грудня 2012 року, їй не відомо. Наполягає на задоволенні позову в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання 22 липня 2014 року не з'явився, до судового розгляду справи надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги по суті та за обставинами справи підтримав в повному обсязі, просить позов задовольнити у повному обсязі, і у випадку неявки представників відповідачів, згодний на розгляд справи за їх відсутності на підставі наданих доказів та ухвалення заочного рішення. Позивачу роз'яснений порядок перегляду заочного рішення за заявою відповідачів. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача відповідно до вимог ст. 158 ч.2 ЦПК України, згідно якої особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представники відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод», ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод» [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод» у м. Київ повторно в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. В зв'язку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки представників відповідачів, які були повідомлені належним чином, і які про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, суд відповідно до ст. 169 ч. 4 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), так як вважає, що є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, і потреба дачі особистих пояснень представниками відповідачів відсутня. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних чи доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв'язку з тим, що позивач не заперечує проти розгляду справи по суті у відсутність відповідача, суд, з її згоди, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом досліджені такі докази шляхом їх оголошення в судовому засіданні: - рішення Заводського районного суду від 23 жовтня 2012 року (а.с. 4), яким підтверджується факт поновлення позивача на роботі електрогазозварювальника 4-го розряду у ТОВ «Дніпровський автобусний завод» з 04 квітня 2012 року та про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05 квітня 2012 року по 22 жовтня 2012 року в сумі 7017,60 грн. без утримання з нього податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів до бюджету і відповідних фондів, стягнення моральної шкоди в сумі 3000 грн.; - ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2013 року (а.с. 5), якою підтверджується відхилення апеляційної скарги ТОВ «Дніпровський автобусний завод» на рішення Заводського районного суду від 23 жовтня 2012 року та залишення рішення суду без змін; - трудова книжка [PERSON] (а.с. 6-8), якою підтверджується факт роботи позивача на ТОВ «Дніпровський автобусний завод» з 06 червня 1977 року до 04 квітня 2012 року, та факт внесення до трудової книжки позивача наказу № 269-к від 23 жовтня 2012 року про поновлення на роботі та наказу № 325-к від 29 грудня 2012 року про звільнення за прогули без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України; - акт від 24 жовтня 2012 року (а.с. 9), яким підтверджується факт складення зазначеного акту [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підтвердження прибуття позивача на ТОВ «Дніпровський автобусний завод» 24 жовтня 2012 року, факт відмови пропустити його на територію підприємства та факт повідомлення юристом підприємства про відмову в поновленні на роботі в зв'язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду від 23 жовтня 2012 року; - копія паспорту позивача ( а.с. 10), якою підтверджується його особа громадянина України; - акт від 14 травня 2013 року ( а.с. 11), яким підтверджується складення акту позивачем та [PERSON] про недопущення його до роботи та про внесення відомостей в трудову книжку позивача наказу від 29 грудня 2012 року про звільнення з роботи за прогули; - виписний епікриз ( а.с.13), яким підтверджується факт перебування позивача в очному відділенні Дніпродзержинської міської лікарні № 7 на стаціонарному лікуванні з 29 січня 2013 року по 31 січня 2013 року; - виписний епікриз (а.с.14), яким підтверджується факт перебування позивача в очному відділенні Дніпродзержинської міської лікарні № 7 на стаціонарному лікуванні з 08 квітня 2013 року по 12 квітня 2013 року; - виписний епікриз (а.с.15), яким підтверджується факт перебування позивача в очному відділенні Дніпродзержинської міської лікарні № 7 на стаціонарному лікуванні з 15 травня 2013 року по 18 травня 2013 року; - повідомлення № 328 від 23 жовтня 2012 року (а.с.30), яким підтверджується факт видання директором ТОВ «ДАЗ» у м. Дніпродзержинську листа на ім'я [PERSON] із сповіщенням його про поновлення його на роботі та про необхідність надати трудову книжку та копію паспорту; - наказ № 269-к від 23 жовтня 2012 року ( а.с. 31), яким підтверджується факт видання ТОВ «ДАЗ» у м. Дніпродзержинську наказу про поновлення позивача на роботі із особистим підписом позивача на оригіналі наказу без зазначення дати ознайомлення з наказом; - копії квитанцій, копія таблиці 5. Відомості про трудові відносини, копія табелю (а.с.32 -39), надані ТОВ «ДАЗ»; - копія листа від 31 жовтня 2012 року на ім'я позивача з вимогою повідомити про причини відсутності на роботі (а.с. 40), копія супровідного листа від 04 січня 2013 року ( а.с. 41), копія наказу № 325 -к від 29 грудня 2012 року ( а.с.42), якими підтверджується факт звільнення позивача з 29 грудня 2012 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; - копія книги реєстрації вихідної кореспонденції ТОВ «ДАЗ» ( а.с. 43); - заява директора [PERSON] (а.с. 45), якою підтверджується факт звернення відповідача до виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 23 жовтня 2012 року в зв'язку з повним виконанням рішення суду щодо поновлення позивача на роботі; - Статут ТОВ «Дніпровський автобусний завод», Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб ( а.с.51, 52), якими підтверджується юридична адреса ТОВ «ДАЗ» (ідентифікаційний код юридичної особи 33981727, місцезнаходження юридичної особи: 03124, м. Київ, бульвар Івана Лепсе, будинок 6); - акт від 01 листопада 2012 року, апеляційна скарга, копія поштового конверту (а.с. 55, 56, 57), якими підтверджується факт отримання позивачем пріоритетного листа з повідомленням від ТОВ «Дніпровський автобусний завод» (вул. Стасова, 79), на поштовому відділенні № 20, який був відкритий позивачем в присутності працівників поштового відділення, і в якому знаходилася апеляційна скарга на рішення Заводського суду від 23 жовтня 2012 року; - акт від 26 жовтня 2012 року, лист голові профкому на ім'я [PERSON] щодо підстав його нагородження почесною грамотою у грудні 2011 року, копія поштового конверту (а.с. 58, 59), якими підтверджується факт отримання позивачем пріоритетного листа з повідомленням від ТОВ «Дніпровський автобусний завод»(вул. Стасова, 79), на поштовому відділенні № 20, який був відкритий позивачем в присутності працівників поштового відділення, і в якому знаходився лист голови профкому від 24.10.2012 року; - акт від 14 травня 2013 року ( а.с. 60), яким підтверджується факт недопущення позивача до роботи 14 травня 2013 року та факт внесення в цей же день записів до трудової книжки позивача про звільнення за прогули без поважних причин 29 грудня 2012 року; - довідка КЗ «Дніпродзержинська міська лікарня № 7 від 18 травня 2013 року (а.с. 61), якою підтверджується факт перебування позивача на лікуванні у зазначеному закладі з 15 травня по 18 травня 2013 року; - наказ № 48/1 від 12 листопада 2009 року (а.с. 122), яким підтверджується факт проведення перевірки Територіальною державною інспекцією праці Дніпропетровської області ТОВ «Дніпровський автобусний завод» та факт виявлення порушень щодо нарахування заробітної плати працівникам підприємства; - довідка ТОВ «Дніпровський автобусний завод» від 09 вересня 2013 року (а.с. 126), якою підтверджується факт наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем в сумі 150,91 грн. за липень 2009 року; - припис від 09 жовтня 2009 року (а.с. 127 -128), акт перевірки від 09 жовтня 2009 року ( а.с. 129 -133), якими підтверджується виявлення у ТОВ «Дніпровський автобусний завод» порушень трудового законодавства щодо оплати праці; - письмова заява [PERSON] на ім'я суду від 21 липня 2014 року (а.с. 140), копія паспорту [PERSON] (а.с. 141), в якій він підтверджує факт, що 14 травня 2013 року він бачив біля прохідної ТОВ «ДАЗ» [PERSON], який прибув на підприємство для відновлення на роботі, і він, [PERSON], став свідком, що дружину позивача до відділу кадрів не пропустили, до заводу пройшов один позивач, який через деякий час вийшов та показав трудову книжку, де були зроблені записи про його відновлення на роботі та звільнення за прогули; - заяви та скарги позивача ( а.с. 144-146), якими підтверджується факт його звернення до прокурора Заводського району м. Дніпродзержинська та до Територіальної державної інспекції з питань праці з приводу незаконного звільнення за прогули. Вивчивши письмові докази та матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ТОВ «Дніпровський автобусний завод з 1977 року на посаді слюсаря, потім переведений на посаду газоелектрозварника 4-го розряду цеху №2 дільниці облицювання автобусів ТОВ «Дніпровський автобусний завод». Весь час роботи на підприємстві відповідача [PERSON] працював сумлінно, йому неодноразово оголошувалися подяки із записами в трудову книжку, він нагороджувався почесними грамотами за багаторічну сумлінну працю. Наказом № 190 від 04 квітня 2012 року [PERSON] було звільнено за прогул, вчинений 02 березня 2012 року без поважної причини, відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 жовтня 2012 року [PERSON] був поновлений на роботі і на його користь була стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 7017,60 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати в сумі 51,60 грн., та моральна шкода в сумі 3000 грн., яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2013 року було залишено без змін. Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 жовтня 2012 року в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу допущеного до негайного виконання. В день ухвалення рішення, тобто 23 жовтня 2012 року, позивачу видана резолютивна копія рішення суду для негайного виконання. Судом встановлено, що 24 жовтня 2012 року [PERSON] прибув на прохідну ТОВ «Дніпровський автобусний завод» для поновлення його на роботі, але в зв'язку з поданням юристом підприємства [PERSON] апеляційної скарги на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська, [PERSON] до роботи допущений не був, наказ про поновлення його на роботі з 04 квітня 2012 року відповідачем не виданий і запис про поновлення позивача на роботі до його трудової книжки не внесений, що свідчить про відмову відповідача добровільно виконати рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська в частині поновлення на роботі, яке підлягало негайному виконанню, незалежно від наміру відповідача оскаржити рішення суду в апеляційному порядку. Цей факт достовірно встановлений судом на підставі акту від 24 жовтня 2012 року (а.с. 9), що був складений [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підтвердження прибуття позивача на ТОВ «Дніпровський автобусний завод» 24 жовтня 2012 року, та на підтвердження відмови пропустити його на територію підприємства та повідомлення юристом підприємства про відмову в поновленні на роботі в зв'язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду від 23 жовтня 2012 року. Також ці обставини підтверджується і фактом подання ТОВ «ДАЗ» апеляційної скарги на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська без зазначення в ній відомостей про добровільне негайне виконання рішення суду в частини поновлення позивача на роботі та виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу ; Будь-яких доказів щодо спростування акту від 24 жовтня 2014 року відповідачами не надано, при тому, що представник відповідача [PERSON] повістю ознайомлений з матеріалами цивільної справи та наявними в ній доказами, наданими позивачем. Що стосується письмових заперечень відповідача [PERSON] щодо добровільного виконання рішення суду від 23 жовтня 2012 року про поновлення позивача на роботі та направлення йому рекомендованого листа 23 жовтня 2012 року з наказом про поновлення його на роботі з 23 жовтня 2012 року, то ці заперечення повністю спростовуються актом від 26 жовтня 2012 року, який був складений в присутності працівників поштового відділення № 20, куди надійшов пріоритетний лист з повідомленням від ТОВ «Дніпровський автобусний завод», з адреси: м. Дніпродзержинськ, вул. Стасова, 79, на ім'я [PERSON], в якому зазначено, що при відкритті зазначеного листа в конверті знаходився лист голови профкому на ім'я [PERSON] щодо підстав його нагородження почесною грамотою у грудні 2011 року (а.с. 58 - лист, а.с. 59- копія поштового конверту). Зазначене свідчить про те, що 23 жовтня 2012 року відповідач копію наказу про поновлення позивача на роботі [PERSON] не надсилав, і наказ про поновлення його на роботі не видавав. Також суд приймає до уваги, що на оригіналі наказу про поновлення позивача на роботі від 23 жовтня 2013 року відсутня дата ознайомлення [PERSON] із цим наказом, а зазначені позивачем обставини щодо підписання цього наказу саме 14 травня 2013 року є послідовними і підтверджуються іншими доказами у справі. Не приймає суд до уваги і зазначені [PERSON] обставини щодо направлення позивачу 31 жовтня 2012 року рекомендованого листа для з'ясування причин його невиходу на роботу, який позивач отримав 01 листопада 2012 року, оскільки згідно акту від 01 листопада 2012 року, складеного в присутності працівників поштового відділення № 20, куди надійшов пріоритетний лист з повідомленням від ТОВ «Дніпровський автобусний завод», з адреси: м. Дніпродзержинськ, вул. Стасова, 79, на ім'я [PERSON], при відкритті зазначеного листа в конверті знаходилася апеляційна скарга відповідача на рішення Заводського суду від 23 жовтня 2012 року (а.с.55,56 - апеляційна скарга, а.с. 57- копія поштового конверту). Таким чином, судом встановлено, що рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 жовтня 2012 року ТОВ «Дніпровський автобусний завод» в частині поновлення позивача на роботі виконане не було, і будь-які повідомлення з цього приводу позивачу не надсилалися. А отже і наказ № 325-к від 29 грудня 2012 року про звільнення позивача за прогули є незаконним, так як до моменту його видання [PERSON] на роботі поновлений не був, і відповідачем до роботи допущений не був, а отже порушення трудової дисципліни позивачем допущені не були, і відповідно відсутні підстави для розірвання з ним трудового договору на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Суд вважає, що наказ від 23 жовтня 2014 року та наказ від 29 грудня 2012 року були дійсно видані відповідачем тільки після розгляду справи апеляційний судом Дніпропетровської області, що свідчить про порушення відповідачем [PERSON] діючого трудового законодавства, і відповідно про не законність наказу про звільнення [PERSON] за прогули без поважних причин з 29 грудня 2012 року. А тому суд дійшов до висновку, що [PERSON] повинний бути поновлений на роботі на посаді електрогазозварювальника 4-го розряду ТОВ «Дніпровський автобусний завод» з 24 жовтня 2012 року і на його користь належить стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з 24 жовтня 2012 року по день ухвалення рішення - 22 липня 2014 року, тобто за 438 робочих днів. Зважаючи на те, що розмір середньоденної заробітної плати позивача в сумі 51,60 грн. встановлений рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, цей факт не потребує доказування, а тому суд приймає розмір середньоденної заробітної плати позивача в сумі 51,60 грн. для розрахунку заробітної плати, яка підлягає стягненню з ТОВ «Дніпровський автобусний завод» на користь позивача за час вимушеного прогулу, і складає 22600 грн. (438 робочих днів х 51,60 грн.). Також суд вважає, що позивачу діями ТОВ «Дніпровський автобусний завод» дійсно завдано моральної шкоди, оскільки відповідач безпідставно, незаконно повторно звільнив [PERSON] за прогули без поважних причин, що вимусило його тривалий час захищати свої права в судовому порядку, принизило його людську гідність, та порушило його конституційні права на працю. Крім цього, суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з цим позовом, оскільки про порушення своїх прав йому стало відомо лише 14 травня 2013 року, що підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] та не заперечується відповідачем [PERSON], який в своїх запереченнях зазначив, що записи в трудову книжку [PERSON] про поновлення на роботі та про звільнення з роботи за прогули були внесені саме 14 травня 2013 року. Суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги позивача, з таких мотивів. Відповідно до ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначення моральної шкоди визначається у ст. 23 ЦК України й у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування морального (немайнового) шкоди», Так, під моральною шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю осіб. Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, він підлягає відшкодуванню одноразово. При визначенні розміру й форми відшкодування моральної шкоди суд ураховує такі фактори, як глибину психологічного дискомфорту, значні порушення душевної рівноваги, тривалість страждань, які отримав позивач, а також ураховує вимоги розумності й справедливості. Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути моральну шкоду в сумі 10000 грн. В зв'язку із задоволенням позову, заявленого позивачем, який звільнений від сплати судового на підставі ст. 81 ЦПК України, судовий збір на користь держави в сумі 121,80 грн. за вимогами про поновлення на роботі, в сумі 243,60 грн. за вимогами про стягнення заробітної плати за час вимішеного прогулу та в сумі в сумі 243,60 грн. за вимогами про відшкодування моральної шкоди належить стягнути з відповідача у справі. На підставі ст. 233, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved