Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства Універсал Банк звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення в солідарному порядку заборгованості по нарахованих відсотках та пені за кредитним договором № 02/955к від 16.11.2007 року за період з 01.07.2011 року по 21.12.2015 року в розмірі 11 992,46 дол США, стягнення судових витрат в розмірі 4 654,25 грн. Позовні вимоги мотивувала тим, що 16.11.2007 року між ВАТ Банк Універсальний та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 02/955к. Згідно вказаного договору відповідач [PERSON] отримав в позивача кредит в розмірі 19 806,00 доларів США. На строк до 15.11.2014 року та відсотковою ставкою 12,5% річних. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по вказаному кредитному договору, 16.11.2007 року з [PERSON] було укладено договір поруки. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.09.2011 року було стягнуто з відповідачів тіло кредиту, відсотки та пеню(яку було зменшено на половину) включно до 29.06.2011 року. Оскільки, наявність судового рішення, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, станом на час звернення позивача до суду із позовом заборгованість за кредитним договором по нарахованих відсотках та пені за період з 01.07.2011 року по 21.12.2015 року складає 11 992,46 дол. США, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Представник позивача в судовому засіданні 14.11.2016 року позовні вимоги підтримав, просив задоволити в повному обсязі. 03.05.2017 року представник позивача подав до суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги задоволити в повному обсязі, не заперечив проти заочного розгляду справи (а.с.140). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, про причини неявіки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.39-41, 53-55, 62-64, 75-77, 85-87, 110-112, 117-119, 134-139). 22.12.2016 року надіслав до суду заяву, відповідно до якої просив відмовити у задоволенні позовних вимог у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності (а.с.95) Відповідачка Бабінська [PERSON], представник відповідачки [PERSON] в судові засідання 13.12.2016 року, 22.12.2016 року, 28.03.2017 року та 03.05.2017 року не зявились, однак в судових засіданнях 13.06.2016 року та 14.11.2016 року представник відповідачки проти задоволення позову заперечував, оскільки, позов до поручителя предявлено більш ніж через шість місяців з дня виникнення права на стягнення, адже строк виконання зобовязання змінено банком. Беручи до уваги надані пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.11.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний»(ВАТ «Банк Універсалий» перейменовано у ВАТ Універсал Банк, який в подальшому перейменовано на ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №02-955к за умовами якого відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 19 806,00 доларів США, під 12.45% річних, терміном погашення до 15.11.2014 року (а.с.8-13). З метою забезпечення кредитного зобовязання, 16.11.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] було укладено договір поруки (а.с. 14). Дані обставини встановлені рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.09.2011 року (а.с.15-19), яке сторонами не скаржувалось, а отже набрало законної сили, а тому у відповідності до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Відповідно до п. 9.1. кредитного договору при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами Позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення (а.с.10). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ЦК України). Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Оскільки, свої зобовязання за кредитним договором №02/955к від 16.11.2007 року позичальник не виконував належним чином, кредитор звернувся до суду про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, та рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.08.2011 року було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку заборгованість по кредитному договору станом на 30.06.2011 р. в сумі 180 375,20 грн., що еквівалентно 22 625,24 дол. США та судові витрати: 1 700,00 грн. витрат по оплаті судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.15-19). Як слідує з постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п.17) зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки, зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Як вбачається із наданого суду розрахунку заборгованості по відсотках та пені за кредитним договором №02/955к позивачем нараховано 5 214,03 дол. США простроченої заборгованості по відстоках за період з 01.07.2011 року по 19.01.2015 року (а.с.6). За вказаний період нарахування відсотків, заборгованість за рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.09.2011 року відповідачем в повному обсязі погашена не була, оскільки, ним було здійснено проплату на погашення кредиту в розмірі 4 800,00 дол. США, що становить 58 476,68 грн. 05.08.2014 року (а.с.143), що не відповідає сумі заборгованості визначеній рішенням Івано-Франківського міського суду, а повне виконання рішення суду відбулось тільки 13.08.2015 року (а.с.144). Що стосується клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). З огляду на те, що факт звернення Банку за захистом своїх прав був за межами позовної даності, відповідач наполягає на застосуванні позовної давності, у матеріалах справи існують обставини, які є підставою для її застосування. Позивачу було відомо, що відповідач з часу прийняття судом рішення, а саме з 01.07.2011 року не здійснює погашення відсотків, а згідно договору він повинен був сплачувати відсотки щомісяця. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що до стягнення підлягає заборгованість по нарахованих відсотках за три роки, а саме за період з 20.01.2012 року по 19.01.2015 року в розмірі 4 112,05 дол. США. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 року №15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Як вбачається із матеріалів справи (а.с.145-148), представником позивача надано суду копію банківської ліцензії, копію дозволу з додатком на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому, стягнення заборгованості по відсотках за кредитним договором №02/955к від 16.11.2007р. слід здійснювати в доларах США. Що стосується позовної вимог про стягнення 6 778,43 дол. США пені, то вона до задоволення не підлягає, оскільки, відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Умовами кредитного договору передбачено нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення (п.9.1.). Таким чином, оскільки, розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного Банку України, яка визначається у національній валюті та не встановлюється для іноземної валюти, то пеня повинна обчислюватись та стягуватись за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні. Посилання відповідачки [PERSON] та її представника, що вимоги до поручителя є безпідставними не заслуговують на увагу, оскільки, згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за №6-1206цс15 та правового висновку у справі №6-2739цс15, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позвні вимоги є обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованості по нарахованих відсотках за період з 20.01.2012 року по 19.01.2015 року в розмірі 4 112,05 дол. США. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених вимог. 4 112,05 дол. США. на день винесення судом рішення за курсом НБУ (26,56) становить 109 216,04 грн. а тому з відповідачів слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1 638,24 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.. 509, 510, 526, 530, 536, 549, 559, 610, 611, 625, 626, 629, 1048, 1054 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved