Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з даним, з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: визнати незаконним та скасувати наказ № 91 від 09.08.2019 про звільнення позивачки за ч. 4 ст. 40 КЗпП України; зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Ківшовата Агро» видатки наказ про звільнення [PERSON] 15.02.2019 за згодою сторін, внести запис про звільнення за згодою сторін у трудову книжку та видати трудову книжку; стягнути з відповідача належні [PERSON] та невиплачені при розрахунку кошти; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн; стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правову допомогу в сумі 7 250,00 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 10.08.2015 позивачка розпочала роботу у відповідача на посаді юриста, але тільки 31.08.2015 керівником товариства було видано наказ від 31.08.2015 № 87 про прийняття на роботу. При цьому, заробітна плата за серпень 2015 року нарахована за фактично відпрацьований період в сумі 2901,75 грн. З 10.08.2015 позивачка була допущена до роботи та на неї було покладено відповідні обов`язки. Вказану роботу виконувала особисто з моменту прийняття на роботу і до моменту припинення роботи в товаристві. 14.02.2019 позивачкою була подана заява про звільнення за згодою сторін, яка зареєстрована в журналі реєстрації вхідної кореспонденції 14.02.2019 і передана генеральному директору товариства для накладення резолюції, попередня домовленість з яким про звільнення 15.02.2019 і саме з таких підстав була досягнута. Виплата належних позивачці сум 15 лютого 2019 року (в день звільнення, в який позивачка добросовісно виконувала свої посадові обов`язки) власником здійснена не була. Більше того, товариство заперечує перебування позивачки на роботі в цей день, намагаючись виправдати невчасний розрахунок із позивачкою. У цей день у позивачки відбулася розмова з генеральним директором товариства, яка повідомила, що їй заборонили накладати резолюцію на заяву [PERSON] про звільнення. Досить амбіційна розмова з генеральним директором товариства наприкінці робочого дня спровокувала позивачку покинути приміщення товариства, однак остання цього зробити не змогла, оскільки її картка-пропуск була заблокована, а охоронець повідомила, що їй в телефонному режимі наказано було обшукати позивачку. 18.02.2019 позивачка на роботу не вийшла, 07.03.2019 - її була виплачена заробітна плата за частину лютого 2019 року за її згодою через третю особу, але кошти, належні до остаточного розрахунку так і не виплачені. Крім того, до цього часу позивачці не повернули трудову книжку з відповідними записами, і вона не має змоги працевлаштуватися. У зв`язку з чим, змушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідачем у встановлений судом строк відзиву на позов не подано. У поданих додаткових письмових поясненнях представник відповідача зазначає, що позивачка, з`явившись на роботу 15.02.2019 та пропрацювавши до 15 години повинна була розуміти, що заява на звільнення за згодою сторін не погоджена генеральним директором та не передана до виконання відповідальному працівнику з кадрової роботи. Вважає, що позивачка розуміла даний факт, а саме те що між нею та роботодавцем не знайдено спільної згоди та навмисно сама спровокувала конфлікту ситуацію, а явкою на роботу 15.02.2019 тільки підтвердила даний факт. Починаючи з 15.02.2019 позивачка не була присутня на робочому місці (15.02.2019 приблизно до двох годин без поважних причин), з 18.02.2019 по дату звільнення з роботи 09.08.2019. Вважає, що ТОВ «Ківшовата Агро» дотрималось всіх послідовних дій при звільненні позивачки з 18.02.2019, а саме фіксувалися факти відсутності на робочому місці. При цьому, неодноразово вживалися заходи з`ясування причин відсутності працівника на роботі. Натомість позивачка навмисно на телефонні дзвінки не відповідала або не надавала чітких пояснень з приводу своєї відсутності, відповідно була звільнена за прогул. Відповідно був виданий наказ про звільнення позивачки за прогул, про що остання була повідомлена шляхом направлення поштою копії наказу. Крім того, позивачці 05.07.2019 направлявся попередньо лист з проханням принести трудову книжку, оскільки вона була надана позивачці для переоформлення пенсії та не була повернута до відділу кадрів. В зв`язку з ситуацією, що склалася, відповідальний працівник товариства, не мав змоги внести запис у трудову книжку. Вважає що дії позивачки є недобросовісними щодо роботодавця, оскільки не виходячи на роботу без поважних причин, позивачка поставила в загрозливе становище роботу, за яку відповідала при виконанні посадових обов`язків в товаристві. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала та прохала його задовольнити. Пояснила, що працювала в ТОВ «Ківшовата Агро» з 10.08.2015 року по 15.02.2019 року. На початку лютого 2019 року вона попередила директора [PERSON] , що бажає звільнитися. Також це питання обговорювалося з виконавчим директором [PERSON] . Була досягнута домовленість, що вона 14.02.2019 подасть заяву про звільнення за згодою сторін. 15.02.2019 року вона їздила по справам підприємства в ДЗК та до нотаріуса, після чого поїхала на роботу. Вона зайшла до директора [PERSON] з приводу звільнення, але останні відшуткувалася. Через 20 хвилин [PERSON] їй сказала, що їй заборонили погоджувати заяву про звільнення за згодою сторін. Позивачка сказала [PERSON] , що з понеділка вона не виходить на роботу. Коли виходила з підприємства, не спрацювала картка. Охоронниця сказала, що з Київа надійшов наказ її обшукати. В зв`язку з цими подіями в неї стався гіпертонічний криз. На початку квітня 2019 року їй подзвонила бухгалтер [PERSON] , попрохала надати номер картки, що перевести гроші. Але позивачка відповіла, щоб спочатку надали розрахунок належних коштів, що в подальшому і не було зроблено. Приїжджав [PERSON] , обіцяв виплатити і середній заробіток по 06.05.2019. Однак ніяких дій зроблено не було на початку червня 2019 адвокат зробив адвокатський запит на підприємство, однак все одно розрахунок не надали. 11 липня 2019 року адвокат направив повторний запит і частину документів надіслали у відповідь. Потім, коли вона повернулась додому після лікарні їй вручили лист, що підприємство прохає з`явитися для оформлення звільнення. Наказ про звільнення від 09.08.2019 винесено після того, як був поданий позов до суду. Трудову книжку вона в середині липня 2018 року брала на підприємстві у [PERSON] , та повернула назад через три дні. Лист з проханням підприємства з`явитися, їй передала онука в розпечатаному вигляді 16.08.2019. Вона знаходилась на лікуванні у Краматорську з 25 липня 2019 по 05 серпня 2019 року. Знаходилась в Краматорську до 12.08.2019 до зняття стенту. 14-го серпня 2019 виїхала з Краматорська. Після 16.02.2019 вона не з`являлась на підприємство. Вона написала заяву про звільнення, зареєструвала її, потім пішла до [PERSON] , яка залишила заяву у себе. [PERSON] в її присутності резолюцію на заяву не ставила. На даний час вона працює з новою трудовою книжкою. На її користь має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку за 507 робочих днів в сумі 184796,43. Прохала також стягнути 1313 грн заборгованості при розрахунку. Представник позивачки - адвокат Клапчук Ф.П. у судовому засіданні уточнений позов підтримав у повному обсязі. Зазначив, що підстава звільнення не законна. Жодна сторона не заперечує, що позивачкою була подана заява про звільнення за угодою сторін. Отже, з боку підприємства мав бути виданий наказ, або надана письмова відповідь. Будь-якої відповіді не було, тобто рішення не було прийнято по заяві. При прийнятті наказу від 09.08.2019 було порушено процедуру. Дисциплінарне стягнення має бути накладено протягом місяця з дня вчинення проступку. Підприємство, в порушення ст. 149 КЗпП не зажадало пояснень від позивачки. На користь позивачка має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку за 507 робочих днів в сумі 184796,43, а також витрати на правову допомогу. Представник відповідача - Ступка Н.П. у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі. 14.02.2019 позивачкою була написана заява про звільнення за згодою сторін, однак, ця заява не була погоджена належним чином. З керівником підприємства не дійшли згоди про звільнення за угодою сторін. Позивачка могла звільнитися за власним бажанням, але цього не зробила. Моральна шкода не підлягає до задоволення, оскільки позивачка сама спровокувала конфлікт. Крім того, підприємство залишилось без юриста. Не визнає доводи позову, що відповідачці дії підприємства завадили влаштуватися на роботу, оскільки позивачка вже з вересня 2019 року працювала на новому робочому місці. У відповідача позивачку не влаштовувала зарплата, хотіла звільнитися в один день. Позивачка виходила з підприємства з документами, тому їй заблокували карточку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила. Що вона є невісткою позивачки. 15.02.2019 року їй подзвонила донька позивачки і сказала, що позивачці сильно погано. Тому свідок перебувала з позивачкою цілу ніч. Ранком 16.02.2019 позивачку повезли до лікаря. В липні 2019 року свідок разом з позивачкою їздили на Донбас. Позивачці стало погано, тому їй зробили першу операцію. Потім в кінці липня 2019 року свідок поїхала додому, а позивачка залишилась. Позивачці потім зробили другу операцію, і додому остання приїхала з Донбасу не раніше 20 серпня 2019 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працювала в ТОВ «Ківшовата Агро» секретарем керівника підприємства [PERSON] . В період, коли вона працювала секретарем, позивачка подавала заяву на звільнення. В заяві було написано: «Прошу звільнити за згодою сторін». Свідок зареєструвала заяву у журналі вхідної кореспонденції 14.02.2019, однак, не написала в журналі, що заява саме про звільнення. Інших заяв від позивачки не було. Потім позивачка занесла заяву [PERSON] . Що було далі з заявою - не знає. Останній раз позивачка вийшла на роботу 15.02.2019. Сідок [PERSON] пояснила, що позивачка працювала на підприємстві на посаді юриста. Позивачка написала заяву про звільнення за згодою сторін. Пояснила, що знайшла іншу роботу, робота на ТОВ «Ківшовата Агро» не влаштовувала. Свідок не погодила ні підставу звільнення, ні дату звільнення. В числі інших причин, тому що у головного бухгалтера були заперечення, оскільки у позивачки була непогашена позика перед підприємством. Також, позивачка бажала звільнитися з 15.02.2019, однак, вона не передала справи. Свідок попрохала позивачку зачекати два тижня. Однак, позивачка на роботу більше не вийшла. Дату видання наказу про звільнення, а також період, коли позивачка не з`являлась на роботу, - не пам`ятає. Ще в період роботи, позивачка попрохала видати трудову книжку для перерахування пенсії у ПФУ, але після цього позивачка не повернула трудову книжку на підприємство. Зауважень до позивачки до цього випадку не було. Позивачка казала про намір звільнитися, але погодження з боку свідка, у тому числі дати звільнення - не було. Резолюцію на заяву про звільнення свідок не поставила, письмової відповіді позивачці на заяву також не було. 15.02.2019 позивачка була на роботі. Чому звільнили лише у серпні 2019, хоча позивачка не виходила на роботу з лютого - не може пояснити. Про спробу обшукати позивачку їй не відомо. Згоди на звільнення на підставі угоди сторін свідок не надавала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює інспектором з кадрів ТОВ «Ківшовата Агро». Пояснила, що позивачка працювала на підприємстві на посаді юриста. Дату, коли позивачка була останній день на роботі, не пам`ятає, може 13 чи 14 лютого 2019 року, але пам`ятає, що це була п`ятниця. З понеділка позивачка не вийшла на роботу. В той день позивачка написала заяву про звільнення, підставу свідок не знає. Позивачка свідку цю заяву не приносила. Позивачка приходила за обхідним листом. Свідок виписала обхідний лист, позивачка пішла обходить. Після обіду чула крики, плач, це було пов`язано з тим, що позивачку охорона не випускала з підприємства. В табелі обліку робочого часу ставили позивачці не вихід на роботу з понеділка лютого місяця до серпня 2019 року. З 09 серпня 2019 року позивачка була звільнена за невихід на роботу. До свідка позивачка за наказом не зверталась. Позивачка у липні 2018 року брала у свідка трудову книжку щоб переоформити пенсію. Свідок видала трудову книжку без розписки, однак, позивачка їй трудову книжку не повернула. Заяву про звільнення від 14.02.2019 свідок не бачила, оскільки та реєструвалася у секретаря. До розрахунку з позивачкою було 1313 гривень. 15.02.2019 позивачка була на роботі майже повний робочий день, тому в табелі обліку робочого часу поставили «8». Позивачка потім не намагалася зв`язатися з відділом кадрів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працює керівником охорони ТОВ «Ківшовата Агро». [PERSON] намагалася звільнитися з роботи в кінці зими 2019 року. В нього погана пам`ять через струс мозку. Пам`ятає, що він прийшов з обіду, позивачка була на крильці, були якісь непорозуміння зі звільненням. На охороні був скандал. Заходи впливу він не застосовував, і не бачив щоб хтось інший це робив. Про звільнення йому стало відомо в той же день від [PERSON] . Не пам`ятає, це було 14 чи 15 лютого 2019 року. Суд, заслухавши думку сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу № 87 від 31.08.2015 позивачку прийнято на роботу з 31.08.2015 на посаду юриста (т.1 а.с.17). 14.02.2019 позивачкою подана заява про звільнення 15.02.2019 за згодою сторін, яка не містить резолюції керівництва відповідача (т.1 а.с.237). Згідно копії журналу вхідної кореспонденції за 2019 рік 14.02.2019 за вхідним номером 22 зареєстрована заява позивачки (т.1 а.с.18). Як вбачається з копії журналу видачі витягів з Державного земельного кадастру, позивачкою 15.02.2019 були видані витяги [PERSON] (т.1 а.с.25-26). З 18.02.2019 року позивачка перестала виходити на роботу. 05.07.2019 відповідачем на адресу позивачки направлено лист № б/н лист з проханням з`явитися до товариства для оформлення наказу про звільнення протягом 5 днів та надати трудову книжку у відділ кадрів для внесення запису про звільнення. (т.1 а.с.23-24). Згідно виписки № 807 із медичної карти стаціонарного хворого, виданої 05.08.2019 КНП «Міська лікарня № 2» м. Краматорськ, позивачка з 27.07.2019 по 05.08.2019 перебувала на стаціонарному лікуванні (т.1 а.с.29-30). Згідно довідок лікаря-кардіолога, позивачка 16.02.2019, 11.06.2019, 14.08.2019 зверталася за консультацією, DS: гіпертонічна хвороба (т.1 а.с.52-54). Згідно довідки № б/н, виданої генеральним директором ТОВ «Ківшовата Агро», позивачці було нараховано розрахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні. Ці кошти не були виплачені, оскільки позивачка не з`явилася та не отримала їх, у зв`язку з чим ці кошти були повернуті до банку (т.1 а.с. 63-64). Відповідно до службової записки № 133/103-25 від 10.01.2020 начальника відділу з питань перерахунків пенсій № 24 управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ у Київській області, позивачка перебуває на обліку в управлінні з 02.07.2016 і отримує пенсію за віком, призначену відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Після призначення пенсії наступний перерахунок проводився по заяві від 16.07.2018 пенсіонера, відповідно до ч. 4 ст. 42 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інших перерахунків за зверненням пенсіонера в пенсійні справі немає (т.1 а.с.77-78). Крім того, відповідно до табелів використання обліку робочого часу за березень-серпень 2019 року, позивачка була відсутня на роботі з 18.02.2019 по 09.08.2019 (т.1 а.с.209-232). Згідно актів ТОВ «Ківшовата Агро» про відсутність працівника на робочому місці, позивачка була відсутня на робочому місці по 02.08.2019 за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.5-9). 09.08.2019 генеральним директором ТОВ «Ківшовата Агро» [PERSON] видано наказ № 91 про звільнення позивачки з посади юрисконсульта за систематичне нез`явлення на роботу без поважних причин з 09.08.2019, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава : наказ № 69 (т.1 а.с.59). Зазначений наказ позивачка отримала поштою 14.08.2019 (т.1 а.с.60-61). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 частина 1 статті 36 КЗпП України). Основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Відсутність дати в резолюції, з якої може бути розірвано трудовий договір свідчить про відсутність волевиявлення з боку підприємства. (Постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року справа № 1340/6082/18.) Крім того, згідно правового висновку, сформульованого Верховним Судом у постанові від 05 березня 2020 року справа № 524/466/17 провадження № 61-10090св19, угода сторін є самостійною підставою для розірвання трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Характерним є й те, що волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників. У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом першим статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо звільнення за угодою сторін, а також щодо дати такого звільнення. Дане підтверджується в числі іншого, як поясненнями генерального директора ТОВ «Ківшовата Агро» [PERSON] , а також поясненнями самої позивачки у судовому засіданні. Крім того, відсутність резолюції та дати складення резолюції керівника відповідача на заяві про звільнення позивачки датованої 14.02.2019 (т.1 а.с.237), свідчить про відсутність волевиявлення зі сторони відповідача. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Однак, належних та допустимих доказів волевиявлення генерального директора ТОВ «Ківшовата Агро» [PERSON] про згоду на звільнення за угодою сторін, та з якої саме дати, суду не надано. Заява про звільнення від 14.02.2019 (т.1 а.с.237) підтверджує лише волевиявлення позивачки. Отже, оскільки звільнення за угодою сторін не відбулося, то позивачка безпідставно не з`являлася на роботу і наказ про звільнення за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, є обґрунтованим і законним. Помилкове сприйняття позивачкою обставин справи як факту звільнення за угодою сторін не є поважною причиною для нез`явлення на роботі з 18.02.2019 по 09.08.2019. Доводи представника позивача щодо порушення відповідачем норми 148 КЗпПП України суд оцінює критично, оскільки позивачка звільнена, відповідно до ч.2 ст. 148 КЗпП України не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Крім того, проступок був триваючий, оскільки позивачка продовжувала не виходити на роботу. Суд також оцінює критично доводи представника позивача щодо порушення ст. 149 КЗпП України, оскільки 05.07.2019 відповідачем на адресу позивачки направлено лист № б/н лист з проханням з`явитися до товариства для оформлення наказу про звільнення протягом 5 днів та надати трудову книжку у відділ кадрів для внесення запису про звільнення. (т.1 а.с.23-24). Крім того, суд приходить до висновку, що позивачкою обрано неефективний та неналежний спосіб захисту, оскільки належним способом захисту є зміна підстав та дати звільнення. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що уточнений позов в частині визнання незаконним та скасування наказу № 91 від 09.08.2019, зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення за угодою сторін та внесення запису про звільнення за угодою сторін у трудову книжку - не підлягає до задоволення. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення суми невиплачених коштів при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. В ч. 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У свою чергу відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, вказаними положеннями закону на підприємство, установу організацію покладено обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплату всіх сум, що йому належать. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Згідно з положеннями ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум. Згідно вимог ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що у день звільнення відповідач не провів з позивачкою розрахунок у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України. В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У позивача та відповідача відсутній спір щодо суми невиплачених коштів при звільненні, а тому враховуючи розмір заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки невиплачені при звільненні кошти в розмірі 1313,00 грн. Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац третій пункту 8 Порядку № 100). Судом встановлено, що у день звільнення відповідач не провів з позивачкою розрахунок у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України. Враховуючи, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати позивачці всіх сум належних при звільненні в розмірі 1313,00 грн, то наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Переконливих та достатніх доказів на підтвердження того, що невиплата належних позивачці сум в день звільнення відбулася не з вини відповідача, а з інших об`єктивних причин, відповідачем суду не було надано. Виходячи з розміру заробітної плати, вказаної в довідках № 68, 69 від 05.07.2019 (т. а.с.21-22), розмір заробітної плати [PERSON] за два останні місяці становить 14944,00 грн (грудень 2018 - 7987,00 грн + січень 2019 - 6957,00 грн). Середній заробіток становить - 364,49 грн (14944,00 грн/41 робочий день). Позивачкою заявлено про стягнення суми середнього заробітку за період з 18.02.2019 по 26.04.2021 (507 робочих днів) у розмірі 184 796,43 грн. Однак, судом не береться до уваги даний розрахунок, оскільки розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен визначатися починаючи з наступного дня з дати звільнення - 10.08.2019 по 27.04.2021. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року справа № 761/9584/15-ц провадження № 14-623цс18 прийшла до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи незначний розмірі заборгованості ТОВ «Ківшовата Агро» щодо виплати позивачці при звільненні всіх належних сум, неправомірні дії позивачки, яка не з`являлася на роботу без належним чином оформленого звільнення і тривалість затримки пов`язане саме з такими неправомірними діями позивачки, а також враховуючи не співмірність майнових втрат позивачки внаслідок невиплати 1313,00 грн та суми середнього заробітку, яка розрахована за період з 10.08.2019 по 27.04.2021, суд вважає що дана позовна вимога підлягає до часткового задоволення в розмірі 15 000,00 грн. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. У частині першій статті 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові 27 листопада 2019 року справа № 682/1892/15-ц провадження № 61-33022св18. Виходячи з принципів розумності та справедливості, суд визначає розмір відшкодування - 1 000,00 грн. Щодо заявлених вимог про видачу позивачу трудової книжки, варто зазначити наступне. Постанова Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» визначає, що при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту населення України, від 29.07.93 № 58 та зареєстрованою в Мінюсті України 17.08.1993 за № 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. При влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Отже, так як відповідач під час слухання справи не спростував передачі йому трудової книжки позивачки при прийнятті на роботу, не надано доказів виконання відповідачем обов`язку, передбаченого ст. 47 КЗпП України стосовно видачі трудової книжки, тому суд приходить до висновку про зобов`язання ТОВ «Ківшовата Агро» видати позивачці трудової книжки. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial