Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Кобзар С.І., діючий за довіреністю №2638-О від 19.08.2013 року, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 19422,31 грн. та судові витрати в розмірі 243,60 грн., посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 22.12.2005 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом і з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 19422,31 грн., яка складається з 4475,35 грн. - заборгованість за кредитом, 20527,65 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, - 6981,75 грн. - заборгованість, яка була стягнута за рішенням Лозівського міськрайонного суду від 23.04.2008 року, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 901,06 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача Кобзар С.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 19422,31 грн. за кредитним договором від 22.12.2005 року та судові витрати в розмірі 243,60 грн. Пояснив, що з боку відповідача [PERSON] 27.09.2009 року відбулося переривання перебігу строку позовної давності, шляхом часткової сплати заборгованості за кредитним договором від 22.12.2005 року в розмірі 500,00 грн. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, надав суду свої письмові заперечення, в яких вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню. Пояснив, що 22.12.2005 року він заповнив заяву на отримання кредиту. Як вбачається з умов та правил надання банківських послуг, форма договору про надання банківських послуг, яка укладається між банком та держателем картки складається з заяви, пам'ятки клієнта, умов та правил надання банківських послуг, тарифів. З письмових документів, які надані позивачем до матеріалів справи, вбачається, що банк надав йому кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць із розрахунку 360 днів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором станом на 31.12.2013 року виникла заборгованість у розмірі 25003,00 грн. Виходячи з викладеного, вважає, що сума заборгованості не відповідає дійсності, оскільки, 23.04.2008 року з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вже було стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 6981,75 грн. Починаючи з дня набрання рішенням законної сили та по теперішній час позивач не звертався до нього з заявами чи повідомленнями про повернення суми заборгованості та відсотків за його користування, тому вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності. У позовній заяві позивач зазначає про те, що пунктом 9.12 умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Тобто, даний договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. Тому, оскільки з нього вже була стягнута заборгованість за даним кредитним договором за рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2008 року, то Банк повинен був подати позовну заяву до 23.04.2011 року. Умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов'язань не є умовою про збільшення позовної давності. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З огляду на позовну заяву та додані до неї документи вбачається, що нарахована позивачем сума не є платою за користування кредитними коштами, а є платою за прострочку виконання зобов'язання та за соєю правовою природою є штрафом. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 квітня 2008 року встановлено невиконання обов'язку відповідачів зі сплати боргу. Вважаю, що саме з цієї дати слід відраховувати строк позовної давності щодо стягнення заборгованості та штрафних санкцій передбачених умовами договору. Згідно до п.6.5 умов надання банківських послуг від 22.12.2005 року та заяви він повинен був погашати борг по кредиту та відсотках щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Тобто вважає, що право зі зверненням до суду до нього в представників позивача виникло з моменту ненадходження чергового платежу від нього у момент, коли він повинен був здійснити черговий платіж, тому з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами, що стосується окремо кожної суми платежу, який повинен був бути внесений ним. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 22.12.2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір. Відповідно до вищевказаного договору [PERSON] отримав кредит в розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом і з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.13,14) В зв'язку з порушенням умов договору, за рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2008 року, з [PERSON] була стягнута заборгованість за кредитним договором від 22.12.2005 року, у розмірі 6981,75 грн., яка складалась з заборгованості за кредитом в розмірі 4475,35 грн. та заборгованості по процентам в розмірі 2506,40 грн. (а.с.6-7). 13.02.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка утворилася після 23.04.2008 року - тобто після прийняття рішення Лозівським міськрайонним судом Харківської області про стягнення боргу з відповідача, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 19422,31 грн. та судові витрати в розмірі 243,60 грн. Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг, які разом із правилами користування платіжною карткою та заявою [PERSON] складають між банком і відповідачкою договір, останній діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий термін (а.с.15-21). Із заяви про відкриття рахунку вбачається, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти (а.с.14). Оскільки строк дії картки відповідає дії кредитного договору, то доводи позивача про те що строк позовної давності для звернення до суду не сплив, є необґрунтованими. Дана позиція знайшла узгоджується з позицією Верховного Суду України, яка знайшла своє відображення в рішенні Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до Особа 1 про стягнення заборгованості за заявою Особа 1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2013 року. Позивач звернувся до суду лише 13.02.2014 року, з пропущенням строку позовної давності, в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної картки відповідачем було отримана нова картка по якій надавались послуги з обслуговування, та що після винесеного судом 23.04.2008 року рішення про стягнення боргу позивачем приймалися заходи в межах загального строку позовної давності щодо стягнення будь-якої іншої нарахованої відповідачу заборгованості. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов договору від 22.12.2005 року закінчився 22.12.2008 року. Позивач направив позов до суду лише 13.02.2014 року. За таких обставин, вимоги щодо стягнення заборгованості за договором від 22.12.2005 року в розмірі 19422,31 грн. заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. Позивач у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення. Доводи позивача стосовно того, що відповідачем були вчинені дії, що свідчать про визнання свого боргу та обов'язку проводити оплату, то саме цим він перервав перебіг позовної давності згідно зі ст.264 ЦПК України, тобто позовна давність почалася заново з моменту останньої оплати, судом не приймається, оскільки позивачу було достовірно відомо про заборгованість у відповідача. При цьому позивачем, належним чином оформлених претензій щодо оплати заборгованості за вказаний ним період до відповідача не пред'являв та до суду позивач з позовом про стягнення заборгованості не звертався. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було роз'яснено права та обов'язки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач попереджався про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів. Зазначеними правами позивач особисто або через свого представника, не скористався. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 19422,31 грн. на користь позивача в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed