Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду в інтересах [PERSON] (теперішнє прізвище [PERSON]) А.М. з первісним позовом, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частку трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., як обєкта спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а також усунути перешкоди в користуванні 1/2 часткою вказаної квартири, посилаючись на придбання спірної квартири під час шлюбу. Ухвалою суду від 27.06.2017 р. справу обєднано з позовом, в якому позивач [PERSON] просив суд визнати [PERSON] та її доньку від першого шлюбу [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №43, що розташована в будинку №21 по вул. Довженко в м. Нова Каховка, з тих підстав, що право власності на зазначену квартиру оформлено за ним, останні у вказаній квартирі більше двох років не проживають, особистих речей у ній не мають. Реєстрація відповідачів у вказаному житловому приміщенні перешкоджає [PERSON] вільно користуватися та розпоряджатися своєю власність, у звязку з чим позивач просив суд, позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] доводи первісної позовної заяви підтримала із наведених у позові підстав, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, пояснивши суду, що спірну квартиру вони придбали за сумісні кошти в сумі 86600,00 грн., з яких вона внесла 45000,00 грн. Вказані кошти дала її тітка [PERSON] без розписки, також у спірній квартирі був зроблений ремонт за її кошти Крім того, вона за час сумісного проживання з [PERSON] утримувала сімю. Під час підписання договору купівлі-продажу, вона надавала згоду на придбання відповідачем спірної квартири. Після розірвання шлюбу з відповідачем зі спірної квартири виїхала та проживала в іншому житлі. Також їй відомо, що [PERSON] в день придбання спірної квартири продав квартиру своєї бабусі за 42000,00 грн., і вказані кошти він використав для придбання спірного житла. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, пояснивши суду, що спірну квартиру він придбав на своє імя під час знаходження у шлюбі з [PERSON], після продажу квартири своєї бабусі, яка дісталася йому у спадок. Під час придбання не вистачало 1000 доларів США, які позивач позичила під гарантії батька відповідача. Відповідач продав квартиру своєї бабусі за 21000 доларів США, і на придбання спірної квартири повної суми коштів не вистачало. Також повідомив, що дійсно позивач надавала згоду у нотаріуса на придбання спірного житла, потім взяла кредит на ремонт вказаної квартири, проте кредит віддавали разом. Позовні вимоги щодо визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, просив задовольнити, оскільки вони в спірній квартирі не проживають, їх особисті речі в ній відсутні. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а за зустрічним задоволенню не підлягають із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували між собою у шлюбі з 25.09.2004 р., зареєстрованому у той же день ВРАЦС Новокаховського МУЮ, актовий запис №300. 05.06.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджено відповідним рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05.08.2011 року приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2282, [PERSON] продав [PERSON] належну йому двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 42,2 кв. м за 42160,00 грн. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.08.2011 р., який є нотаріально посвідченим, [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 61,8 кв.м., у продавців [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за 86661,00 грн. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є тіткою [PERSON], та в серпні 2011 року подарувала останній грошові кошти в сумі 45000,00 грн. для придбання житла, також пояснила, що спірна квартира придбавалася [PERSON] під час шлюбу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її подругою та в серпні 2011 року вони разом ходили до тітки [PERSON] [PERSON], яка подарувала [PERSON] конверт, в якому, зі слів [PERSON], знаходились грошові кошти в сумі 45000 грн. [PERSON] сказала, що гроші необхідні для придбання житла, оскільки саме такої суми не вистачало. Нормою п.п. 2,3 ч.1 ст. 57 СК України передбачено право особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй, йому особисто. [PERSON] статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. З досліджених у справі доказів вбачається, що квартира [ADDRESS] набута [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.06.2009 р., тому в силу п.. 2 ч.1 ст. 57 СК України є його особистою власністю. З договору купівлі-продажу від 05.08.2011 року вбачається, що зазначена квартира продана останнім за 42160 грн., вказану грошову суму він вклав у придбання спірної квартири. Суд, виходячи із вартості придбаної подружжям квартири у розмірі 86661 грн., підтвердженням сторонами та договорами купівлі-продажу квартир точної суми, отриманої та вкладеної [PERSON] на придбання спірної квартири, застосовуючи норми статей 57, 60 СК України, приходить до висновку, що особистою приватною власністю [PERSON] у придбанні спірної є 48/100 частини спірної квартири, а решта 52/100 частин є спільною сумісною власністю подружжя. (42160х100:86661=48). При цьому, суд виходить з того, що частки дружини та чоловіка у спільній частці є рівними. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За правилами п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом, або рішенням суду. За таких підстав, оскільки з матеріалів справи підтверджено, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу, з якої 48/100 частин придбано [PERSON] за власні кошти, виручені від продажу належної йому квартири та є його особистою приватною власністю, а 52/100 частини спірної квартири є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON], які мають право на поділ вказаного майна, при цьому, частки дружини та чоловіка в спірній квартирі, які являються неподільними речами, є рівними. Тому, первісний позов суд вважає частково обґрунтованим з визнанням за позивачем права власності на 26/100 частину спірної квартири як обєкту права спільної сумісної власності подружжя. (52/100 : 1/2 = 26/100). Суд не бере до уваги твердження [PERSON] про особисте її майно коштів в сумі 45000 грн., отриманих від тітки [PERSON], оскільки належних доказів щодо отримання у дар цих коштів, нею не представлено. З показів [PERSON] вбачається пре передачу нею коштів племінниці [PERSON] саме для придбання квартири [ADDRESS], що свідчить про розпорядження останньою коштів в інтересах сімї та вказує на спільну сумісну власність подружжя щодо них. Щодо вимоги [PERSON] про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №43, що розташована в будинку №21 по вул. Довженко в м. Нова Каховка, суд зазначає наступне. Сторонами не оспрювалося під час судового розгляду, що [PERSON] та [PERSON], яка є донькою останньої, зареєстровані та вселилися у спірну квартиру після її придбання подружжям [PERSON], тобто, після 05.08.2011 року. Як вбачається із довідки Відділу реєстрації Новокаховської міської ради від 09.11.2016 року, за адресою: м. Н.Каховка, вул. Довженко 21\\43 зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до Акту депутата Новокаховської міської ради [PERSON] від 09.11.2016 р., складеного в присутності сусідів, [PERSON] та [PERSON], з 27.07.2014 р. за адресою: м. Нова Каховка вул. Довженко 21\\43 не проживають. Згідно ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Статтею 391 ЦК України визначається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, що встановлено ст. ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином, оскільки з досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] набула право власності на 26/100 частин квартири за адресою: м. Нова Каховка вул. Довженко 21\\4,3 із законних підстав, тому всі інші члени її сімї, зокрема, донька [PERSON], мають права користування цим житлом. Щодо вимоги [PERSON] про усунення перешкоди у користуванні належною їй часткою квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 26/100 частин квартири № 43, розташованої в будинку №21 по вул. Довженко в м. Нова Каховка, Херсонської області. Власником інших частин у спірній квартирі є [PERSON] Відповідно до ст.356, ч.ч. 1, 2 ст.358 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», у разі неможливості поділу в натурі жилого будинку (квартири), що знаходиться у спільній власності, суд може за відповідним позовом встановити порядок користування сторонами цією частиною, при якому відособлені приміщення передаються їм у користування відповідно до частки кожної з них у праві власності, а інші приміщення і будівлі залишаються у спільному користуванні. У разі відсутності між співвласниками такої домовленості, на підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права користування своєю часткою майна, що перебуває у спільній частковій власності. З пояснення позивача наданих у судовому засіданні та матеріалів справи, зокрема, висновку за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 09.12.2016 року у журналі ЄО за № 10446 за заявою [PERSON], вбачається, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у вільному доступі до житлового приміщення, оскільки у неї відсутні ключі від спірного житла, у звязку з чим вона, позбавлена права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власність. Доказів на спростування зазначеного встановленого факту відповідачем [PERSON] суду не надано. Враховуючи вказане, суд вважає, що вимога [PERSON] про усунення перешкод в користуванні її квартирою, розташованою за адресою: Херсонська область, [PERSON] Каховка, вул. Довженко, 21/43, в межах 26/100 частини підлягає задоволенню.

Outcome: partial