Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що позивач являється племінницею [PERSON] , яка померла [INFO] , і якій за життя була передана у власність земельна ділянка загальною площею 2800 кв.м. по [ADDRESS] . За рішенням суду за позивачем вже визнано право власності на житловий будинок за даною адресою. Посилаючись на ці обставини, просив визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 2800 кв.м, в тому числі: 224 кв.м. під житловим будівництвом та 2576 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві позов підтримав повністю, просив слухати справу без його участі та участі позивача. Представник відповідача Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області для розгляду справи до суду не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд вважає вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, [INFO] в м. Суми померла [PERSON] (а.с.8), рідна тітка позивача. Після її смерті відкрилась спадщина на належне померлій майно. За життя [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 21 вересня 1988 року. Земельна ділянка, розташована за цією ж адресою, на підставі рішення виконавчого комітету Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області № 36 від 30 липня 1993 року, винесеного на виконання Декрету КМ України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», [PERSON] передана безкоштовно у приватну власність загальною площею 2800 кв.м., з яких: під житловим будівництвом площею 224 кв.м., для ведення особистого підсобного господарства площею 2576 кв.м., з уточненням площі при видачі державного акту (а.с.7). Отже, суд приходить до висновку, що [PERSON] мала право на земельну ділянку і на законних підставах володіла спірною земельною ділянкою. Згідно рішення другої сесії сьомого скликання Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області від 30 листопада 2015 року перейменовано вулицю Крупської на вулицю Привітна в селі Верхня Сироватка Сумського району Сумської області (а.с.9). За життя [PERSON] заповіту не залишила. Позивач [PERSON] спадщину прийняла після померлої [PERSON] фактично шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, обробленням присадибної земельної ділянки. Статтею 549 ЦК України в редакції 1963 року передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За даними Спадкового реєстру від 09 червня 2016 року спадкова справа після померлої [PERSON] не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.10-12). Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 27 листопада 2019 року заяву [PERSON] задоволено, встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Суми, є тіткою [PERSON] (а.с.6). Згідно рішення Сумського районного суду Сумської області від 12 березня 2020 року, визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с.14,15). Рішення суду набрало законної сили. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 19 червня 2020 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Зареєструвавши право власності на житловий будинок, позивач звернулася до відповідача із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок. У відповідь на таке звернення позивача, відповідач своїм листом № 2454/03-23 від 24.09.2020 року повідомив про неможливість передачі їй у власність земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , оскільки відповідно до рішення виконкому сільської ради № 36 від 30.07.1993 року вказана земельна ділянка була приватизована її тіткою [PERSON] (а.с.17). Відповідно до п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). За приписами до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, ... переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Позивач, не являється спадкоємцем [PERSON] , оскільки дітей у останньої не було, її батьки та рідний брат померли, а згідно з положеннями ст. 529, 530 ЦК Української PCP спадкоємцями визначалися лише: діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого; онуки і правнуки спадкодавця, за умови, що на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем (перша черга); брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Однак, помилково вважаючи себе спадкоємцем померлої [PERSON] , позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіла та володіє майном (житловим будинком та земельною ділянкою по [ADDRESS] ) останньої, починаючи з 10.04.2002 року. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.12.2018 у справі N» 910/18560/16 зазначила, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 713/1817/16-ц (п. 61) зазначено, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Вирішуючи спір у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду у свої постанові від 16.06.2020, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зазначила, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності надувається підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набуті правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуті права власності не встановлена судом. Одним із способів набуття права власності на майно є його набуття) давністю володіння (набувальна давність). Так, відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років бо рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.201 4 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших рсчових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю слід враховувати, що: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те. що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство); - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, тобто володіння повинно бути очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна належному стані тощо); - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Цей строк відповідно до ст 344 ЦК України для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також не випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01.01.2001 року. Отже, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі. З огляду на викладене та визнання за позивачем права власності на житловий будинок по [ADDRESS] за набувальною давністю, позивач набула право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, як така, що з 10.04.2002 добросовісно, відкрито та безперервно володіє нею. У п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved