Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання за його довірителькою права власності на 1/2 частину домоволодіння по вул. Крайній, №4 в с.Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області посилаючись на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя оскільки набуте сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак після розірванню шлюбу відповідач не визнає права позивачка на зазначену частку та не бажає добровільно оформити на неї правовстановлюючі документи на нерухоме майно. В процесі розгляду справи в суді представник позивачки подав додаткову заяву про розподіл спільного майна подружжя шляхом грошової компенсації за інше нерухоме та рухоме майно в розмірі 479000 гривень, а в подальшому уточнив позовні вимоги та просив визнати право спільної власності на ? частину нерухомого майна зазначивши його адресу по вул. Крайній, №3 в с.Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області та просив стягнути грошову компенсацію лише за частку у рухомому майні в розмірі 192500 гривень та половину грошових кошті на рахунку в банку в розмірі 9000 гривень. В судовому засіданні представник позивачки пояснив, що спірне нерухоме та рухоме майно а також кошти на рахунку в банку є спільною сумісною власністю сторін по справі, оскільки набуте ними під час перебування у шлюбі, а тому за загальним правилом має бути поділено пополам. Просить визнати право власності на нерухоме майно та стягнути грошову компенсацію за частку в рухомому майні, на шо згідна позивачка. Представник відповідача позов визнав частково та пояснив, що дійсно спірне нерухоме майно, яке розташоване по вул. Крайній, №3 в с.Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області було набуто його довірителем та позивачкою під час шлюбу, однак він вважає, що враховуючи залишення із його довірителем для проживання трьох спільних із позивачкою дітей частка відповідача має бути збільшена по десять відсотків на кожну дитину та становити 80 відсотків. Крім того, відповідачка має значний розмір заборгованості по сплаті аліментів на дітей згідно виконавчого листа суду. Щодо інших вимог, то в їх задоволенні слід відмовити, оскільки його довіритель не згідний на здійснення грошової компенсації. Крім того, він заперечує факт визнання зареєстрованого за ним транспорту та рахунку в банку спільним майном подружжя, оскільки вони використовувалися для здійснення підприємницької діяльності та позивачка має право лише на доходи від її здійснення. Наявність іншого майна не доведена в судовому засіданні. Свідок [PERSON] дав суду покази, що він є батьком позивачки та йому відомо, що дійсно відповідач фактично прожив у зареєстрованому шлюбі із його дочкою [PERSON] протягом 1993-2006 років. Вони разом побудували господарство в с.Зелений Гай Новоселицького району за гроші відповідача, які той отримував від підприємницької діяльності, зокрема займався перепродажем автомобілів. Для себе він автомобілі не купляв. Сторони вже більше пяти років спільно не проживають та не ведуть спільного господарства, оскільки його дочка весь цей час перебуває в Італії та всі зароблені гроші надсилає йому з дружиною. Відповідає проживає в спірному будинку разом із трьома неповнолітніми дітьми, які народила йому позивачка. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідка, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивачка та відповідач зареєстрували шлюб 24.10.1993 року та у них є троє спільних дітей: дочка [PERSON] [INFO], син [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] [INFO]. Господарство по вул. Крайній, №3 в с.Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області згідно ст.60 Сімейного кодексу України та ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України слід визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки воно було набуто ними шляхом побудови в період 1999-2000 років, тобто під час їх спільного шлюбу, що визнав представник відповідача та підтвердив свідок [PERSON] У звязку із цим відповідач безпідставно зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно тільки за собою, що підтверджується свідоцтвом виданим Зеленогайською сільською радою Новоселицького району 16.01.2002 року. Відповідно до рішення Новоселицького районного суду від 08.12.2008 року по справі №2-103 між тими ж самими сторонами було встановлено, що подружжя спільно не проживають з квітня 2006 року, діти проживають із відповідачем та відповідачка участі в їх вихованні та утриманні не приймає а тому було визначено їх місце проживання із батьком та зобовязано сплачувати аліменти по 300 гривень щомісячно на кожну дитину. Згідно довідки відділу ДВС Новоселицького РУЮ №5411 від 14.12.2009 року заборгованість позивачки по сплаті аліментів становить 22500 гривень. Враховуючи положення ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України суд вважає, що в даному випадку слід відступити від принципу рівності часток у спільному майні подружжя, та зважати на інтереси трьох неповнолітніх дітей, які утримуються та виховуються тільки відповідачем. Розмір аліментів які присудив суд в порівнянні з розміром прожиткового мінімуму на одну дитину на день винесення рішення що становить 997 гривень, є явно недостатнім для їх нормального фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, суд вважає, що виходячи із принципів розумності та достатності обґрунтованим буде збільшення частки відповідача на ? частину від загального нерухомого майна. У задоволенні вимоги позивачки про поділ спільного рухомого майна шляхом здійснення грошової компенсації слід відмовити виходячи із наступного. Посилання представника позивачки на те, що його довірителька має таке право відповідно до ч.4 ст.71 Сімейного кодексу України є помилковим, оскільки даною нормою регулюється випадок, коли один співвласник бажає залишити за собою все спільне майно зі сплатою іншому співвласнику грошової компенсацію за її частку тільки при наявності його згоди. Однак відповідач не бажає ні стати одноособовим власником спільного рухомого майна, ні сплачувати за частку позивачки грошову компенсацію. В даному випадку до спірних правовідносин слід застосувати загальний принцип закріплений в ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України, згідно якого майно що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі, оскільки рухоме майна можна поділити в будь-якому випадку. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачкою невірно вибрано спосіб захисту свого права, а тому із врахуванням принципу диспозитивності в задоволені позову в цій частині слід відмовити. У задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 9000 гривень за належну позивачці частку у його грошових вкладах на двох рахунках в Чернівецькій філії ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити виходячи із наступного. Як Цивільний кодекс так і Сімейний кодекс детально не регулюють питання про поділ майна подружжя у випадку здійснення одним із них підприємницької діяльності як фізичною особою підприємцем. Виходячи із системного аналізу ст.52 ЦК України, ч.2 ст.128 Господарського кодексу України, ст.57 Сімейного кодексу України суд вважає, що якщо фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, а також часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме її при поділі цього майна, то відповідно майно, яке використовується для здійснення підприємницької діяльності є особистою власністю такої особи. Згідно ч.5 ст.139 Господарського кодексу України коштами у складі майна суб'єктів господарювання є гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб'єктів з іншими суб'єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства. Суд вважає, що позивачкою не було доведено факту, що на рахунок відповідача як приватного підприємця було покладено саме грошові кошти, які належали подружжю на праві спільної сумісної власності. Посилання представника відповідача на те, що його довіритель з 1997 року зареєстрований приватним підприємцем та вказаний рахунок використовувався ним саме для здійснення підприємницької діяльності підтверджується як свідоцтвом про його реєстрацію так і довідкою Новоселицької МДПІ №11195/9/28-007 від 29.12.2010 року, згідно якої рух коштів на рахунку приватного підприємця розпочався з квітня 2006 року, тобто з періоду коли сторони припинили фактичні шлюбні відносини. Виходячи із викладеного слід визнати, що зазначені кошти є в складі майна саме субєкта господарювання [PERSON]. Враховуючи викладене позивачка має право лише на частину доходів від підприємницької діяльності, а не на половину оборотних коштів, однак обґрунтованого розрахунку таких доходів суду надано не було та відповідні позовні вимоги заявлені не були. На підставі ст.ст.57, 61, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст.52, 372 ЦК України, ст.ст.128, 139 Господарського кодексу України,

Outcome: partial