Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадарсту у Миколаївській області від 24.01.2019 № 395/0/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий номер 4824880800:03:000:0211) для ведення особистого селянського господарства в межах території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області та витребування у [PERSON] на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельної ділянки загальною площею 2 га (кадастровий номер 4824880800:03:000:0211) вартістю 54076,00 грн. для ведення особистого селянського господарства в межах території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Представник відповідача, Головного управління Держгеокадарсту у Миколаївській області, подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги прокурора не визнав. Зазначив, що відповідач не порушував вимоги статті 118 Земельного кодексу України. В той же час, [PERSON] звертався до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області із заявами, в яких повідомляв, що правом на безоплатну приватизацію земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства не скористався. Законом не передбачено порядку перевірки інформації наданої особою при зверненні за безоплатною приватизацією земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Тому вважає, що наказ є законним, оскільки прийнятий відповідно до діючого законодавства. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що у відповідності до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Зазначила, що вона набула право власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку площею 2, 0 га з кадастровим номером 4824880800:03:000:0211, на підставі цивільно-правової угоди - договору купівлі-продажу № 2402 від 12.12.2019р., який є чинним на сьогоднішній день, а, отже, вона є законним власником та добросовісним набувачем майна в розумінні Цивільного кодексу України, а відтак, на неї розповсюджуються усі норми чинного законодавства про захист прав власності. Відповідач вказала, що вона як добросовісний набувач не має нести відповідальність за помилку державного органу, який допустив помилку при передачі земельної ділянки з державної власності у приватну власність [PERSON] [PERSON] зазначила, що відсутні правові підстави для витребування спірної земельної ділянки у неї як добросовісного набувача. Також відповідач [PERSON] вказувала, що у даному випадку прокурор не мав достатніх підстав для звернення до суду, тому що не направив попередньо до звернення до суду лист відповідному суб`єкту владних повноважень уповноваженому представляти інтереси держави у цій сфері, про свій намір звернутися до суду із вказаним позовом. Заступник керівник Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області 09.09.2020року подав відповідь на відзив [PERSON] , у якому вказав на безпідставність посилань відповідача на те, що прокурор не мав достатніх підстав для звернення до суду, оскільки органом який уповноважений на розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності і допущено те порушення через яке земельна ділянка незаконно вибула із державної власності, цей орган позбавлений самостійно скасувати спірне рішення у звязку із його реалізацією. У такому випадку прокурор звертається як самостійний позивач в інтересах держави і народу України. Щодо підстав витребування спірної земельної ділянки у добросовісного набувача, прокурор вказав, що власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Реалізація права в цивільних правовідносинах від імені держави відповідає її волі лише тоді, коли здійснюється на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, як це визначено в ст. 19 Конституції України. Таким чином, повторне безоплатне надання ГУ ДГК у Миколаївській області громадянину земельної ділянки для аналогічних потреб понад норму встановлену Земельним кодексом України не може оцінюватися як воля держави. Оскільки ГУ ДГК у Миколаївській області, видаючи наказ щодо передачі у власність спірної земельної ділянки, в порушення вимог законодавства, діяло не в інтересах держави, тож спірна земельна ділянка вибула з володіння держави не з її волі іншим шляхом. Позивач зазначив також, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби по відновленню законності при вирішенні суспільно важливого питання щодо збереження земель сільськогосподарського призначення та забезпечення можливості реалізації права кожного громадянина на отримання земельної ділянки. У даному випадку втручання держави в право власності фізичної особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого надається державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння та користування майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Також заступник керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області подав відповідь на відзив ГУ ДГК у Миколаївській області у якому вказав, що відповідач ГУ ДГК у Миколаївській області безпідставно посилається на те, що у нього не було підстав вважати, що [PERSON] зловживає правом на безоплатне отримання земельних ділянок, для ведення особистого селянського господарства і у ГУ ДГК у Миколаївській області не було обов`язку перевіряти обставини «дійсності волевиявлення заявника» , оскільки існує пряма норма законодавства, яка вказує на недопустимість подвійного надання громадянам земель одного й того ж виду використання (ст.4 ст. 116 ЗК України), а ГУ ДГК у Миколаївській області окрім того, що розпоряджається земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, ще є органом контролю, а отже зобов`язаний вживати всіх заходів щодо недопущення порушень вимог законодавства, у тому числі в своїй діяльності. Відповідач [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив у якому вказувала, що за наявності обставин на які вказував прокурор як підставу його звернення до суду, а саме що ГУ ДГК у Миколаївській області позбавлений можливості самостійно скасувати спірне рішення у звязку із його реалізацією і є відповідачем у справі, органом який мав би представляти інтереси держави є відповідна місцева державна адміністрація. Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд скасувати спірний наказ ГУ ДГК у Миколаївській області та витребувати у [PERSON] на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельної ділянки загальною площею 2 га (кадастровий номер 4824880800:03:000:0211). Представник відповідача, Головного управління Держгеокадарсту у Миколаївській області, в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. 29.09.2020року від нього надійшла заява у якій він вказував що позовні вимоги прокурора не визнає, оскільки раніше земельної ділянки він не отримував, оформлення на його ім`я земельної ділянки у Київській області є наслідком протиправних дій посадових осіб ГУ ДГК в Київській області, за цим фактом порушено кримінальне провадження №4201911035000029 від 13.02.2019року. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, але її представник [PERSON] у судовому засіданні вказав, що його довіритель позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що позов слід задоволити повністю. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 10.10.2018 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою подальшої передачі безоплатно у власність наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 09.11.2018 року № 7840/0/14-18-СГ [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, орієнтованим розміром земельної ділянки 2, 0000 га пасовищ, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 24.01.2019 року № 395/0/14-19-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за основним цільовим призначенням - землі сільськогосподарського призначення. Надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 2, 0000 га, кадастровий номер 4824880800:03:000:0211 , для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності розташовану в межах території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Відповідач [PERSON] на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48891062 від 27.09.2019р. зареєстрував своє право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4824880800:03:000:0211. Водночас, як встановлено судом, відповідач, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 20.12.2018 №10-11373/15-18-СГ вже отримував земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3211200000:02:011:0021 для ведення особистого селянського господарства в межах території м. Фастів Київської області. Право власності зареєстровано 26.12.2018 року за №29707281. З долученої до матеріалів справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Філіпенком Д.В. 12.12.2019 за реєстровим У подальшому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2402 від 12.12.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенком Д.В., відчужив право власності на вказану земельну ділянку на користь [PERSON] , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №34603524, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №206236288 від 07.04.2020року та копією самого договору купівлі-продажу. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно припису ч. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектара. Отже, станом на 27.09.2019 року (набуття у власність земельної площею 2, 0000 га, кадастровий номер 4824880800:03:000:0211) [PERSON] вже 26.12.2018 року набув у власність земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 3211200000:02:011:0021, а отже скористався своїм правом, передбаченим ст.116 ЗК України, повторно, з порушенням визначеного земельним законодавством порядку. Пунктом г) ч. 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, необхідно визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 24.01.2019 № 395/0/14-19-СГ , яким затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 2, 0000 га, кадастровий номер 4824880800:03:000:0211, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована в межах території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Земельна ділянка площею 2, 0000 га кадастровий номер 4824880800:03:000:0211, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована в межах території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, вибула із земель запасу державної власності внаслідок незаконного використання [PERSON] права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто, поза волею власника цих земельних ділянок - держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області. А [PERSON] придбала вказану земельну ділянку у особи, яка не мала права її відчужувати. Таким чином, земельна ділянка загальною площею 2, 0000 га, кадастровий номер 4824880800:03:000:0211, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована в межах території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, підлягає витребуванню у добросовісного набувача, [PERSON] , на користь держави. Суд не бере до уваги твердження відповідача [PERSON] та її представника, про те, що земельна ділянка вибула із держави з волі власника в особі органу Держгеокадастру, а відтак не може бути витребувана від добросовісного набувача за будь-яких умов, оскільки витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] на користь держави відповідає критерію законності: витребування з його власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 388 ЦК України у зв`язку із недотриманням органом державної влади низки норм ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст зазначеного нормативно-правового акта в актуальному стані є публічним та загальнодоступним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України,статті 10 ЦПК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Так, Конституція України(статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4,5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади та Верховної Ради Автономної Республіки Крим щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності. Прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність із земель державної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. У цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14,19 Конституції України). Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Судом установлено, що відповідач [PERSON] незаконно приватизував земельну ділянку та відчужив її за договором купівлі-продажу. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності. У питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За правилами статей 116,121 ЗК України у приватну власність громадян України не можуть безоплатно передаватися із земель державної власності земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства у більшому розмірі, ніж 2,0 гектара. Отже, закон прямо забороняє органам виконавчої влади передавати в приватну власність землі сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, якщо площа ділянки більше вказаного розміру. Як вже встановлено судом, [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку, що стало можливим у результаті прийняття органом державної влади незаконного рішення, та через незначний строк відчужив земельну ділянку [PERSON] . Обставини на які посилався відповідач [PERSON] , а саме те, що оформлення на його ім`я земельної ділянки у Київській області є наслідком протиправних дій посадових осіб ГУ ДГК в Київській області, на час розгляду справи жодними доказами не підтверджені. Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно містить відомості про те, що відповідач [PERSON] на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 20.12.2018 №10-11373/15-18-СГ набув право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 3211200000:02:011:0021 для ведення особистого селянського господарства в межах території м. Фастів Київської області. В силу таких обставин [PERSON] , проявивши розумну обачність, могла знати, що спірна земельна ділянка, яка приватизована [PERSON] , вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття цієї земельної ділянки у власність за договором купівлі-продажу під обґрунтований сумнів. Таким чином, установлені судом під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності». Правову природу принципу «належного урядування» розкрито ЄСПЛ у рішенні від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04 «Рисовський проти України». У пункті 71 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Із висновків ЄСПЛ слідує, що дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але й самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається, як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна. Крім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] на користь держави відповідає критерію законності: витребування з його власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 388 ЦК України в зв`язку з недотриманням органом державної влади низки норм ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст зазначеного нормативно-правового акта в актуальному стані є публічним та загальнодоступним. За таких обставин витребування земельної ділянки у [PERSON] на користь держави не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, необхідно визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 1 серпня 2017 року № 22-15513-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 2, 0000 га, кадастровий номер 4824880800:03:000:0211 для ведення особистого селянського господарства в межах території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області та витребувати у [PERSON] на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області вищевказану земельну ділянку Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved