Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Предстанвик позивача [PERSON] - адвокат Пухтаєвич О.О. подала до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області позов, у якому просить в інтересах свого довірителя, визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю ХР 1900063570 від 28 жовтня 1997 року, виданий на ім`я [PERSON] , померлого [INFO] на земельну ділянку 0,24 га в с. Моначинівка, Куп`янського району, Харківської області, реєстраційний № 678 за 1997 рік в Книзі записів державним актів на право приватної власності на землю, визнавши недійсною реєстрацію № 678 за 1997 рік в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Державного акту ХР 1900063570 від 28 жовтня 1997 року, виданого на ім`я [PERSON] , а також визначити цільове призначення земельної ділянки розміром 0,24 га в [ADDRESS] , яка є власністю позивача за рішенням Куп`янського райсуду Харківської області від 22.03.1999 у справі № 2-117/1999 - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та гаражного будівництва. В обґрунтування свої вимог позивач посилається на те, що він є власником 2/6 частин домоволодіння за вказаною вище адресою, однак до теперішнього часу не зареєстрував на своє ім`я земельну ділянку, не отримав кадастровий номер, а тому не має змоги належно нею розпоряджатися, оскільки в Державному акті, виданому на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] від 28 жовтня 1997 року вказане цільове призначення землі як - для ведення особистого підсобного господарства, хоч це присадибна ділянка. Таке цільове призначення не відповідає діючому законові, тому він звернувся до суду за захистом своїх майнових прав. Відомостей про звернення позивача з аналогічною позовною заявою немає. Ухвалою судді від 03.12.2020 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач і його представник не з`явилися. Представник позивача - адвокат Пухтаєвич О.О. надала заяву про слухання справи у відсутності позивача [PERSON] , у зв`язку з його перебуванням в ССО. Позовні вимоги підтримала (а.с.4,47). Представник відповідача 11.12.2020 надав до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, проти задоволення позову [PERSON] вони не заперечують (а.с.24). Також [PERSON] 03.02.2021 подала заяву, у якій просить розглянути справу без її участі та без участі [PERSON] , [PERSON] , від яких вона має довіреності. Позов [PERSON] вони підтримують і просять задовольнити (а.с.6, 44-46). Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. По матеріалам справи встановлено, що 13 жовтня 1998 року виконкомом Моначинівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, на підставі рішення цієї сільради № 34 від 18 серпня 1998 року взамін договору купівлі-продажу, посвідченого виконкомом Моначинівської сільради 02.11.1992 року, у зв`язку зі зміною форми власності, було видано Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] , згідно якого даний будинок в цілому належить на праві особистої власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях кожному. Свідоцтво записано в реєстрову книгу № 35, за реєстровим № 5593 13.10.1998 р. (а.с.7). [PERSON] [INFO] померла, що підтверджується копією свідоцтва (а.с.5). За рішенням Куп`янського районного суду Харківської області від 22 березня 1999 року позов [PERSON] був задоволений та визнано недійсною заяву [PERSON] від 02.07.98р., складену від імені [PERSON] , 1985 року народження, «Про відмову від частини спадщини у порядку ст.. 535 ЦК України», завірене у Моначинівській сільській раді Куп`янського району Харківської області 02 липня 1998 року, номер реєстру 44, визнано факт прийняття неповнолітнім [PERSON] спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] в с. Моначинівка Куп`янського району Харківської області, а також визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , приватизовану земельну ділянку при ньому розміром 0,24 га, автомобіль ЗАЗ 967 М, держномер [NUMBER] і земельний пай, розташований в КСП ім.. Фрунзе Куп`янського району Харківської області, в порядку спадкування після смерті [PERSON] за заповітом, посвідченим в Моначинівській сільській раді Куп`янського району Харківської області 24 березня 1998 року номер реєстру 44. Це рішення суду 01 квітня 1999 року набрало законної сили (а.с.13-14). 21.09.2018 року КП «Куп`янське БТІ» видана довідка про те, що станом на 31.12.2012 року житловий з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на праві спільної часткової власності по 1/6 частині за кожним на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Моначинівської сільської ради 13.10.1998р., записаного в реєстровій книзі № 35 за реєстровим № 5593 від 13.10.1998р. за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також 1/6 частина на підставі ще Рішення Куп`янського районного суду Харківської області від 22.03.1999 у справі № 2-117 за [PERSON] (а.с.7,9-14). За життя спадкодавця [PERSON] , [INFO] , на його ім`я Моначинівської сільською радою був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ХР 19-00-063570, на підставі рішення Моначинівської сільської ради від 27 грудня 1994 року № 12, згідно якого передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,24 гектарів в межах згідно з планом, розташована на території Моначинівської сільради для ведення особистого підсобного господарства. Акт був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 1997 № 678. Кількісна характеристика земель, переданих у приватну власність - всього 0,24 га, у тому числі сільськогосподарських угідь 0,19 га, з них ріллі 0,19 га, під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,05 га (а.с.8). На спірній земельній ділянці розташований житловий будинок з надвірними будівлями, 2/6 частин якого згідно наданих суду документів належить позивачу. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За положеннями статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у положеннях статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України. Так, відповідно до цих статтей, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у праві власності на будівлю. Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Цей висновок відповідає правовій позиції, висловленій у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16. Чинним земельним законодавством України передачі землі громадянам для ведення особистого підсобного господарства не передбачено. Ст. 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. В силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Згідно висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018, визнання недійсними державних актів на право власності на землю вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. З копії технічного паспорту на будинок [ADDRESS] встановлено, що вони були споруджені у 1985 році, отже земельна ділянка, на якій розміщено домоволодіння знаходиться у межах населеного пункту та відноситься до земель житлової забудови, що унеможливлювало можливість її надання для ведення особистого підсобного господарства. Статтею 21 ЗК України визначено, що порушення порядку встановлення цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. З наданих до суду документів, вбачається, що земельна ділянка на підставі рішення Моначинівської сільської ради Куп`янського району Харківської області була передана у власність із невірно вказаним цільовим призначенням. У такому випадку, позивач не може скористатися у повній мірі своїми правами на земельну ділянку, так як Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству. Враховуючи це, суд вважає необхідним визнати вищевказаний Державний акт недійсним. З приводу заявлених позивачем вимог щодо визначення цільового призначення земельної ділянки за вищевказаною адресою для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та гаражного будівництва, слід зазначити наступне. Відповідно до норм Земельного кодексу України: ч. 1 ст. 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії, зокрема : а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови. Згідно ч. 1,3 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Статтею 38 ЗК України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Виходячи з вказаного вище, оскільки діючим законодавством врегульовано, що зміна цільового призначення щодо земельних ділянок у межах населеного пункту провадиться сільською радою, тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню.

Outcome: partial