Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі -відповідач) про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, посилаючись на те, що між позивачем та [PERSON] 02.04.2018 року було укладено договір про споживчий кредит № 592/32. Відповідно до п. 2.2 договору кредит надається в загальному розмірі 30 000,00 (тридцять тисяча гривень 00 копійок) на строк 60 (шістдесят) місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше «02» квітня 2023 року, якщо в інший строк та/або термін не буде встановлено згідно з умовами цього договору. Згідно п. 2.4.1 договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в розмірі 56 (п`ятдесят шість) процентів річних. Зазначена в цьому пункті договору процентна ставка є фіксованою. Згідно із п. 3.3.3. договору, позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 500,00 гривень та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 01 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з квітня 2018 року. АТ «Ощадбанк» виконав свої зобов`язання, надавши кредит у встановленому договорі розмірі, однак позичальник в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 21.12.2018 року складає: 30501,63 гривень, з яких: сума простроченої заборгованості по кредиту - 25999,90 грн.; сума прострочених процентів за користування кредитом - 4132,70 грн.; пеня - 297,49 грн.; сума втрат від інфляції на суму простроченого кредиту - 0,00 грн.; сума втрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів - 44,07 грн.; розмір 3% річних на суму простроченого кредиту - 4,35 грн.; розмір 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 23,12 грн.; У справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням ( викликом) сторін. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав, клопотань не заявляв, у судове засідання будучи належним чином повідомленою не з`явилася, про причини неявки не повідомила, тому суд визнає її неявку з неповажних причин. Представник позивача просив справу розглядати у їх відсутність, на позовних вимогах наполягають та не заперечують у разі можливості проти заочного рішення. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, про що постановлено ухвалу суду. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов про стягнення заборгованості за споживчим кредитом підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Свій висновок суд мотивує тим, що між позивачем та [PERSON] 02.04.2018 року було укладено договір про споживчий кредит № 592/32. Відповідно до п. 2.2 договору кредит надається в загальному розмірі 30 000,00 (тридцять тисяча гривень 00 копійок) на строк 60 (шістдесят) місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше «02» квітня 2023 року, якщо в інший строк та/або термін не буде встановлено згідно з умовами цього договору. Згідно п. 2.4.1 договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в розмірі 56 (п`ятдесят шість) процентів річних. Зазначена в цьому пункті договору процентна ставка є фіксованою. Згідно із п. 3.3.3. договору, позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 500,00 гривень та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 01 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з квітня 2018 року. АТ «Ощадбанк» виконав свої зобов`язання, надавши кредит у встановленому договорі розмірі, однак позичальник в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 21.12.2018 року складає: 30501,63 гривень, з яких: сума простроченої заборгованості по кредиту - 25999,90 грн.; сума прострочених процентів за користування кредитом - 4132,70 грн.; пеня - 297,49 грн.; сума втрат від інфляції на суму простроченого кредиту - 0,00 грн.; сума втрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів - 44,07 грн.; розмір 3% річних на суму простроченого кредиту - 4,35 грн.; розмір 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 23,12 грн. Банком надані такі докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов`язань: копія заяви; розрахунок заборгованості; копія паспорта відповідача, за яким був оформлений кредитний договір. Відповідачем в свою чергу не надано жодного належного та допустимого доказу, та не надано відзиву на позовну заяву. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Таким чином відповідач уклавши Договір про споживчий кредит, користувалась кредитними коштами та після використання коштів в межах кредитного ліміту та сплачувала проценти за банківські послуги. Суд, застосовуючи норми матеріального права виходить з такого. Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами). Отже судом на підставі даних документів встановлено та вважається що позивачем доведена обставина, що між сторонами був укладений кредитний договір. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків тільки недійсний правочин. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли зголи з усіх істотних умов договору. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Згідно з ч.2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору, а відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, при цьому розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Тобто, є доведеним як факт укладання договору, так і факт отримання грошових коштів. Відповідачем, всупереч ст. 81 ЦПК України, не надано доказів своєчасності виконання грошових зобов`язань за вказаним вище договором. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що до задоволення підлягає позов про стягнення заборгованості Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до матеріалів справи позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за розгляд справи у розмірі 1921,00 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями, доданими до матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати: судовий збір в розмірі 1921,00 грн. понесені позивачем при звернені до суду з даним позовом, що підтверджується платіжними дорученнями . Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами.

Outcome: approved