Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою в якій просить, із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визнати майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] сумісно нажитим майном [PERSON] та [PERSON] набутим ними за період перебування у шлюбі. Поділити майно, а саме: квартиру [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] рівними частинами, виділивши [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] та виділивши [PERSON] 1/2 частину вказаної квартири. Мотивуючи тим, що 03.03.1978 року між позивачем та [PERSON] був зареєстрований шлюб. У період перебування [PERSON] у шлюбі із [PERSON], ними була набута на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.08.1994 року квартира [ADDRESS]. 30.09.1994 року подружжя на підставі договору купівлі продажу здійснили відчуження вказаної квартири. Того ж дня, на [PERSON] на підставі договору купівлі-проважу було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS]. Проте, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку, лише на ім'я одного з подружжя, не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя. 05.04.2000 року [PERSON] за згодою позивача, відповідно до договору міни квартир, відчужила квартиру [ADDRESS] та набула в порядку обміну квартиру [ADDRESS]. У 2002 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Однак розподілу спільно набутого майна не відбулось, оскільки позивач виїхав на постійне місце проживання до США. [INFO] [PERSON] померла. У червні місяці 2015 року позивач вперше повернувся до України із Сполучених Штатів Америки. Звернувшись до приватного нотаріуса Кирилюк О.Ю. із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], позивачу було відмовлено, оскільки приватним нотаріусом Івановим П.Ю. при посвідченні договору міни квартири не зазначено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності. У зв»язку із чим позивач позбавлений на даний час права володіння, користування та розпорядження ? частиною квартири [ADDRESS]. Посилаючись на те, що факт розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.06.2017 року залучено до розгляду справи в якості третьої особи [PERSON]. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Додатково представники позивача зазначили, що про порушення свого права на володіння, користування і розпорядження ? частини квартири [ADDRESS], позивач дізнався повернувшись до України із Сполучених Штатів Америки у 2015 році, після смерті колишньої дружини [PERSON] Таким чином, просять суд не застосовувати наслідки спливу строку позовної давності, про застосування якого просить відповідач. Також зазначили, що незважаючи на те, що квартира була придбана у період перебування позивача із [PERSON] у шлюбі і являється спільно набутим майном подружжя, у договорі міни квартир від 05.04.2000 року [PERSON] значиться власником. А тому, звернувшись до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право власності на ? частини квартири [ADDRESS], позивачу було відмовлено, оскільки [PERSON] за життя склала заповіт, яким усе належне їй майно заповідала відповідачу [PERSON] З огляду на означене представники позивача просили про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували щодо позовних вимог, просили відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях. Крім того, представник відповідача надала до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, посилаючись на те, що шлюб було розірвано між позивачем і [PERSON] у 2002 році за позовом [PERSON], а з даним позовом до суду про поділ майна подружжя він звернувся у 2016 році, тобто із пропуском строку позовної давності. Вважала, що відсутні причини, які можуть бути визнані судом поважними для поновлення такого строку, а тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Окрім означеного, відповідач та його представник вважали позовні вимоги незаконним та необгрунтованими з огляду на наступне. 30вересня 1994 року [PERSON] та [PERSON] відчужили двокімнатну квартиру загальною площею 53,1 кв.м. [ADDRESS]. Відчуження відбулося за 75 000 000 (сімдесят п'ять мільйонів) карбованців. Цього ж дня - 30 вересня 1994 року [PERSON] купила однокімнатну квартиру загальною площею 32,4 кв.м. [ADDRESS]. Придбання відбулося за 42 000 000 (сорок два мільйона) карбованців. У серпні 1995 року [PERSON] відбув до Сполучених Штатів Америки та перший раз повернувся до України лише у червні 2015 року. Перебуваючи у США, позивач, довіреністю від 29 грудня 1999 року надав повноваження [PERSON] на обмін [ADDRESS]. 05 квітня 2000 року [PERSON] обміняла належну їй на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру загальною площею 32,4 кв.м. [ADDRESS] на однокімнатну квартиру [ADDRESS]. 24 січня 2002 року рішенням Окружного суду округу Кук, штат Іллінойс США, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За життя [PERSON] та з часу від»їзду позивача до США з 1995 року, спірних питань щодо поділу майна між колишнім подружжям не виникало. 11.02.2011 року [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON], опікуном якого вона була з 1996 року, та з яким і проживала постійно до своєї смерті. Позивач протягом 20 років із [PERSON] не проживав, сім'ї з нею не мав, за спірну квартиру оплату здійснювала власниця [PERSON], про договір міни на спірну квартиру знав, але ніяких претензій, вимог про поділ квартири не пред'являв. Представник відповідача вважає, що [PERSON] була єдиною власницею спірної квартири, на законних підставах заповіла її та інше майно відповідачу. Позивач спадкоємцем померлої не являється, оскільки був розлучений на момент смерті спадкодавця. Більше того, позовна заява не містить доводів щодо порушення прав позивача саме відповідачем [PERSON] Вважала, що [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, оскільки не має жодного відношення до поділу спільного майна подружжя. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтримала заявлений позов, пояснила, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору міни квартири від 05.04.2000 року. Зазначила, що вказана квартира була набута позивачем і [PERSON] під час перебування у шлюбі, після чого на підставі зазначеного договору міни подружжям було набуто у власність квартиру [ADDRESS], в якій із самого початку проживала [PERSON] Враховуючи, що за життя [PERSON] між останньою та позивач були довірливі відносини, то поділ майна не здійснювався. На даний час позивач повернувся до України і має намір користуватися належною йому власністю. Проте відповідач не бажає визнати право позивача на ? частини квартири [ADDRESS], у зв»язку із чим, [PERSON] позбавлений можливості розпоряджатись належним йому майном. З огляду на означене просила про задоволення позовних вимог. Треті особи: Приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Іванов П.Ю. та Кирилюк О.Ю. у судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином. Від Приватного нотаріусу Іванова П.Ю. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та письмові пояснення по справі, зі змісту яких убачається, що він позовні вимоги підтримує. Зокрема вказує, що запис в тексті договору міни від 05 квітня 2000 року, зареєстрованого за № 427 про належність на праві приватної власності [PERSON], квартири [ADDRESS], а не на праві спільної сумісної власності є суто технічною помилкою, яка жодним чином не порушувала ні права сумісної власності [PERSON] як на квартиру [ADDRESS] так і на квартиру [ADDRESS], а тому просить задовольнити позовну заяву [PERSON] в повному обсязі. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. направила заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 03.03.1978 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого повторно 18 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції міста Києва (Т. 1 а.с. 9). За період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі ними було набуто на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS], загальною площею 53,10 кв.м., яка на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 30.09.1994 року була ними відчужена. (Т. 1 а.с. 6). Згідно із договором купівлі-продажу від 30.09.1994 року [PERSON] придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 32,40 кв.м. (Т. 1 а.с. 7). Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, він набирає чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно із Прикінцевими Положеннями Сімейного Кодексу України, то він набирає чинності одночасно із Цивільним Кодексом України. За положенням ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Кожний з подружжя має рівні права на майно і в тому випадку, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми чи з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, не залежно від того, на кого із подружжя було здійснено реєстрацію права власності на майно, це не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя. 05.04.2000 року [PERSON], за згодою [PERSON] наданої ним на підставі довіреності від 29.12.1999 року, засвідченої в присутності нотаріуса штату Іллинойс США про надання права обміну житлової площі, здійснила відчуження в порядку обміну на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] та набула у власність квартиру [ADDRESS]. Для чого позивачем (Т. 1 а.с. 8,12,13). Рішенням Окружного суду округу Кук штат Іллінойс США від 24.01.2002 року шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] був розірваний, справа розглядалася за заявою позивача [PERSON] (Т. 1 а.с. 106-115). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 20 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції міста Києва (Т. 1 а.с. 10). За положеннями ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Такі самі норми містяться в нині чинній ст. 72 СК України. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позову. Мотивуючи тим, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі судового рішення від 24.01.2002 року, а з позовом про поділ майна позивач звернувся 29.06.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Положення ст. 261 ЦК України, встановлює, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд приймає до уваги пояснення представників позивача, що [PERSON] дізнався про порушення його прав на користування, володіння та розпорядження ? частиною квартири [ADDRESS] у 2015 році, коли повернувся із Сполучених Штатів Америки, оскільки дана обставина підтверджується належними та допустимим доказами у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. А тому, суд вважає, що саме з червня 2015 року розпочався перебіг строку позовної давності. Із даним позовом до суду позивач звернувся 19.06.2016 року, тобто в межах строку позовної давності. А відтак, заява відповідача і її представника про застосування наслідків спливу строку позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, не підлягає задоволенню. Визначаючи природу спірного майна, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS], являється спільно набутим у період шлюбу майном [PERSON] та [PERSON] Відмовляючи у позові суд виходить з наступного. Згідно із ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Предметом позову є поділ майна подружжя між позивачем [PERSON] та померлою [INFO] [PERSON] Відповідно до ст. ст. 28, 29 ЦПК України, здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Цивільна процесуальна дієздатність - це здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді, яку мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Цивільна правоздатність та дієздатність [PERSON] припинилась у момент її смерті, тобто [INFO]. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту прав. Визначати частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлим, суперечить вимогам ст.ст. 3, 27-31 ЦПК України, оскільки другий із подружжя - [PERSON] померла і вирішення питань про її права, тобто особи, яка не є стороною процесу та, яка у зв'язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності не відповідає нормам цивільно-процесуального права. Аналогічний висновок міститься в Ухвалі Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2010 року № 6-23633св08. Як встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у цивільній справі №755/22204/15-ц, що набрало законної сили, та яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Іванова Павла Юрійовича, [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (Т. 2 а.с. 66-69). Позивач [PERSON] виїхав до США у 1995 року, де проживав по 2015 рік. [PERSON] була призначена опікуном неповнолітнього [PERSON], [INFO], який проживав разом з нею до її смерті, в тому числі - в спірній квартирі з часу її придбання. На підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 11.02.2011 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори Домашенко В.В., яким заповіла на випадок її смерті все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право [PERSON], [INFO] (Т. 1 а.с. 119). Даний заповіт недійсним (частково недійсним) не визнавався, у судовому порядку позивачем не оспорюється. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами , виникають не із сімейних відносин, а тому відповідач [PERSON] не є належним відповідачем у спорі щодо поділу майна між колишнім подружжям [PERSON] та померлої [INFO] [PERSON] З огляду на означене, виходячи із диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст. 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed