Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в якому зазначає, що 30 березня 1998 року, позивач по справі та відповідачі уклали на Товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» договір купівлі-продажу № 1-363, за яким позивач придбала квартиру 191 в буд. 3 по пр. 200-річчя [PERSON] в м. Кривий Ріг. Право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу було зареєстровано за [PERSON] у КП ДОР «КБТІ». Сторони договору виконали всі його умови, окрім нотаріального посвідчення договору. На сьогоднішній день укладений правочин (договір купівлі-продажу нерухомого майна) на підставі ст 15 Закону України «Про товарну біржу» не вважається правовстановлюючим документом, у звязку з цим позивач позбавлена права розпорядитись квартирою та змушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач та її представник до судового засідання не зявились, представник позивача надав до суду письмову заяву, відповідно до якої підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутністю та у відсутність позивача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі до судового засідання не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, заяв та клопотань від відповідачів чи їх представників на адресу суду не надходило. Представник третьої особи також до судового засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, заяв до суду не надав. На підставі ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що дану справу можливо вирішити на підставі наявних в ній доказів та зі згоди представника позивача ухвалити заочне рішення. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Так, судом встановлено, що 30 березня 1998 року між [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, загальною площею 45,3 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, пр. 200-річчя [PERSON] 3/191 (а.с. 5). Зазначений договір був зареєстрований у Товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості». При укладанні договору між сторонами були виконані всі його умови, право власності позивача на спірну квартиру зареєстровано у КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації». Однак, договір не посвідчено нотаріально. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу житлового будинку (квартири), передбаченими ст. 227 ЦК України 1963 року, норми якої діяли на момент укладення угоди. Згідно ст. 153 ЦК України 1963 року, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Приписами ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року, яка діяла на момент укладання угоди, визначено, що якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, норми ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. На цей час правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені тільки з введенням в дію ЦК 2003 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди /1998 рік/ норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції від 16.02.1993 р. угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зважаючи на те, що угода купівлі-продажу фактично відбулася, а сторони всі свої зобов'язання за договором виконали, нерухоме майно на час укладання угоди було належним чином зареєстроване, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. В зв'язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідачів на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved