Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та приведення до попереднього стану, покликаючись на те, рішенням Господарського суду Львівської області від 27 серпня 2010 року визнано право власності за ТзОВ «Захід Авто Центр» на приміщення на [ADDRESS] , площею 180,9 кв.м., на підставі якого було проведено реєстрацію права власності. 04 листопада 2010 року на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2010 року спірне приміщення було зареєстроване за ПП «Світ-Плюс». 12 січня 2011 року дане приміщення було відчужене на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2010 року та зареєстроване за [PERSON] . Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2011 року рішення Господарського суду Львівської області від 27 серпня 2010 року скасовано та у задоволенні позову відмовлено. Тому у ТзОВ «Захід Авто Центр» не виникло право власності на спірний об`єкт нерухомості, а відповідно не виникло право продажу майна, що є підставою визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 13 жовтня 2010 року та від 17 грудня 2010 року. Просить визнати недійсними договори купівлі-продажу від 13 жовтня 2010 року та від 17 грудня 2010 року, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт під літ. «Е-1», площею 180,9 кв.м. на [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] звільнити даний об`єкт, зобов`язати ТзОВ «Захід Авто Центр» привести земельну ділянку на [ADDRESS] у попередній стан шляхом знесення приміщення. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов заперечили, пояснили, що [PERSON] є добросовісним набувачем, придбала спірне приміщення відповідно до закону. Зазначили, що стороною позивача не надано жодних доказів, що земельна ділянка, на якій знаходиться приміщення, яке належить [PERSON] належить територіальній громаді м. Львова та порушує права громади. Представник ТзОВ «Захід Авто Центр» у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому, суд вважає, що справу слід вирішити у його відсутності на підставі наявних у ній даних та доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Львівської області від 27 серпня 2010 року у справі № 19/117 за позовом ТзОВ «Захід Авто Центр» до Львівської міської ради, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», позов задоволено та визнано право власності ТзОВ «Захід Авто Центр» на приміщення, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , площею 180,9 кв.м. 27 вересня 2010 року на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 27 серпня 2010 року було проведено реєстрацію права власності за ТзОВ «Захід Авто Центр» на приміщення, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , площею 180,9 кв.м. 04 листопада 2010 року року на підставі договіру купівлі-продажу, Р.№1706 від 13 жовтня 2010 року, приміщення на [ADDRESS] , площею 180,9 кв.м. було зареєстроване за ПП «Світ-Плюс». 12 січня 2011 року спірне приміщення було повторно відчужене на підставі договору купівлі-продажу, Р.№3938 від 17 грудня 2010 року, укладеного між ПП «Світ-Плюс» та [PERSON] . Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2011 року, рішення Господарського суду Львівської області від 27 серпня 2010 року у справі № 19/117 скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Однак, представником позивача не надано суду жодних належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів, що земельна ділянка на [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Львова, у наданій суду Інформаційній довідці №84063165 від 03 квітня 2017 року не зазначено, яка частина земельної ділянки на [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Львова. Крім того, представник позивача у позовній заяві просить зобов`язати ТзОВ «Захід Авто Центр» привести земельну ділянку на [ADDRESS] у попередній стан шляхом знесення приміщення, однак у судовому засіданні представнтик позивача не зміг вказати площу такої земельної ділянки, її кадастровий номер чи будь-які інші дані, які могли б ідентифікувати таку ділянку як таку, що належить територіальній громаді м. Львова, оскільки за адресою: [ADDRESS] наявні кілька земельних ділянок, які перебувають у приватній власності фізичних та юридичних осіб. Також, представником позивача не надано жодних доказів, що спірну будівлю на [ADDRESS] розміщено на земельній ділянці, яка належить саме територіальній громаді м. Львова. Згідно зі ст.330 ЦК, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові №645/4220/16-ц від 13 листопада 2019 року, перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти. На основі наведеного, оскільки об`єкт на земельній ділянці на [ADDRESS] , площею 180,9 кв.м. набутий у власність [PERSON] добросовісно, представником позивача не зазначено жодних підстав витребування такого майна у добросовісного набувача [PERSON] , суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Outcome: dismissed