Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

прокурор звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення Вишгородською державною адміністрацією Київської області вимог ч. 4 ст. 116 ЗК України щодо повторної передачі [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в порядку безоплатної приватизації. В цьому зв'язку порушує питання про визнання протиправним і скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №2086 від 20 вересня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельних ділянок у власність 8 громадянам України (згідно з додатком) для ведення особистого селянського господарства на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області», в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,7152 га на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області. А також про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 12 жовтня 2012 року на ім'я [PERSON] серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 1,7152 га, кадастровий номер [NUMBER] та скасувати його державну реєстрацію. Оскільки на даний час спірна земельна ділянка згідно проекту землеустрою щодо встановлення (корегування) і зміни меж с. Нові Петрівці розташована в межах вказаного населеного пункту, остання підлягає поверненню до земель комунальної власності. З цих підстав просить зобов'язати [PERSON] повернути земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 1,7152 га в комунальну власність Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області до земель запасу та визнати за Новопетрівською сільською радою Київської області право комунальної власності на цю земельну ділянку. В суді прокурор та голова Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області просили про задоволення позову з підстав викладених у ньому. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив. Зазначив, що відповідач земельну ділянку для особистого селянського господарства отримав повторно, проте в межах норм безоплатної приватизації згідно вимог ст. 121 ЗК України. Наполягав на тотожності понять особисте підсобне господарство й особисте селянське господарство, що є умовою наявності у відповідача права на збільшення земельної ділянки в межах норм ст. 121 ЗК України. За таких обставин порушень законодавства в даному випадку не вбачав. Крім того вважав, що примусове припинення права власності відповідача на спірну земельну ділянку може відбутися лише в порядку статей 140-149 ЗК України, коли правові підстави для цього передбачені вказаними нормами Закону в справі відсутні. Представник Вишгородської РДА подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Управління Держземагенства у Вишгородському районі, будучи неодноразово повідомленим про розгляд справи, до суду не прибув, причини неявки не повідомив. Заслухавши сторони, дослідивши справу, суд дійшов наступного. Встановлено, що рішенням Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області №98 від 23 березня 2004 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1941 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в Київській області, Вишгородському районі, [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення 15 березня 2005 року [PERSON] отримав держаний акт серії [NUMBER] на право власності на дві земельні ділянки загальною площею 0,1941 га з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER]. Розпорядженням Вишгородської районної держаної адміністрації Київської області №149 від 27 січня 2012 року [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту). В подальшому на підставі розпорядження Вишгородської районної держаної адміністрації Київської області №2086 від 20 вересня 2012 року [PERSON] безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 1,7152 га для ведення особистого селянського господарства на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту). На підставі розпорядження Вишгородської районної держаної адміністрації Київської області №2086 від 20 вересня 2012 року [PERSON] отримав держаний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 1,7152 га з кадастровим номером [NUMBER]. У вказаному державному акті помилково зазначено, що його видано на підставі розпорядженням Вишгородської районної держаної адміністрації Київської області №149 від 27 січня 2012 року. На підставі рішення Вишгородської районної ради Київської області №384-29-VІ від 22 серпня 2013 року змінено межі села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, в які включено земельні ділянки площею 1166,4591 га та затверджено територію села загальною площею 2105,5447 га. Відповідно до листа Управління Держземагенства у Вишгородському районі Київської області №748/2-15 від 13112015мельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] вона знаходилася за межами населеного пункту. Однак оскільки рішенням Вишгородської районної ради Київської області №384-29-VІ від 22 серпня 2013 року площа села Нові Петрівці збільшена на 1166,4591 га, на даний час вказана земельна ділянка перебуває в межах села. Згідно вимог ч. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до вимог п. б) ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства розміром не більше 2,0 гектара. ВСУ у постанові від 24.06.2015 року у справі № 6-228цс14 зробив правовий висновок про те, що відповідно до пункту «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара. Виходячи зі змісту частини четвертої статті 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання. Відповідно до вимог частини шостої статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до частини першої статті 56 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства, досліджуючи співвідношення понять «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» можна зробити висновок, що право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства мають ті громадяни, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі не більше 0,6 га відповідно до приписів Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року. У такому випадку безоплатна передача земельної ділянки буде здійснюватися за загальним порядком, визначеним статтею 118 ЗК України. З поданих доказів і встановлених судом обставин не можна дійти висновку про те, що [PERSON] вперше в 2004 році приватизував земельну ділянку площею 0,1941 га для особистого селянського господарства відповідно до приписів Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року та Закону України «Про особисте селянське господарство». Отже відповідач не має права на збільшення земельної ділянки відповідно до вимог частини шостої статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство». За таких обставин суд погоджується з доводами позову про те, що спірна приватизація відбулася без дотримання вимог ч. 4 ст. 116 ЗК України, оскільки її проведено повторно (вдруге, не один раз) за тим самим видом використання. При цьому слід відмежовувати позбавлення особи права власності на майно внаслідок припинення такого права згідно вимог ст. 140-149 ЗК України та незаконне, всупереч вимог ст. 116 ЗК України (за відсутності для цього підстав) набуття у власність майна, що тягне за собою визнання недійсними рішень органів виконавчої влади та відповідних актів цивільного законодавства з відновленням становища, яке існувало до порушення згідно ст.ст. 152, 155 ЗК України, ст. 16 ЦК України. Припинення права на землю згідно Глави 2 ЗК України має місце лише щодо правомірно набутих у власність земельних ділянок, яке не оспорюється іншою особою, через порушення її прав на ці земельні ділянки. Порушення порядку надання земельної ділянки у власність згідно ч. 4 ст. 116 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади про надання (передачу) земельної ділянки громадянину та виданого на його підставі державного акту про право власності на неї. Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із частиною третьою статті 34 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним у судовому порядку. Відповідно до вимог п. 4 та п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку. На підставі викладеного суд доходить висновку, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №2086 від 20 вересня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельних ділянок у власність 8 громадянам України (згідно з додатком) для ведення особистого селянського господарства на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області», в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,7152 га прийнято всупереч вимог земельного законодавства, що порушує права власника - територіальної громади Новопетрівської сільської ради Вишгородського району, а тому підлягає визнанню протиправним і скасуванню. Також на підставі наведених вище норм Закону державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, приватизовану відповідачем [PERSON] за відсутності підстав для набуття права на землю (ст. 116 ЗК України), належить визнати недійсним і тим самим захистити порушені права комунальної власності. Оскільки право комунальної власності Новопетрівської сільської ради на земельну ділянку є оспореним та відповідачем не визнається, суд вважає необхідним згідно вимог ст.ст. 16 і 392 ЦК України, ч. 3 ст. 152 ЗК України визнати таке право за позивачем, як про це просить прокурор у позові. При цьому зі справи встановлено, що на даний час згідно рішення Вишгородської районної ради Київської області про встановлення (зміну) меж села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області № 384-29-IV від 22.08.2013 року спірна земельна ділянка знаходиться в межах вказаного населеного пункту, а тому згідно ст.ст. 12, 22, 83, 173 ЗК України, ст. 19 Закону України «Про землеустрій», ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності на цю земельну ділянку належить вказаній територіальній громаді. Таким чином, суд доходить висновку, що позов у вказаній частині підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку у комунальну власність до земель запасу, то підстав для цього судом не встановлено. Вчинення вказаний дій для захисту прав особи з огляду на зміст порушеного права та встановлені обставини справи не потребується. Суд вважає, що вчинити дії щодо приведення земельної ділянки у попередній стан, у тому числі повернути земельну ділянку власнику особа мусить тоді, коли існують об'єктивні перешкоди поверненню земельної ділянки, пов'язані з певним її використанням. Достатні обставини, з яких висновується, що без вчинення таких дій відповідачем право особи на земельну ділянку не буде відновленим в суді не обґрунтовано, які в справі відсутні, а тому підстав для задоволення цієї позовної вимоги судом не встановлено. Отже позов має бути задоволений частково. На підставі викладеного і

Outcome: partial