Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Представник Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №120311135 від 15.04.2011 року, змінивши підстави позову та зменшивши який просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором №120311135 від 15.04.2011 року у загальному розмірі - 21274, 82 гривні, що складається з: 5 096,94 гривень - загальна сума несплачених місячних платежів за договором; 8 719,25 гривень - сума інфляційного збільшення боргу та інших витрат та 3% річних на ці суми; 7 458,63 гривень - сума процентів за обліковою ставкою НБУ з врахуванням її інфляційного збільшення та 3% річних. Також просить стягнути з відповідача судовий збір у сумі 1218,00 грн. та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у сумі 120,00 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилається на те, що 15.04.2011 року між ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій» правонаступником якого є ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» (в особі СПД ФО [PERSON], який діяв на підставі довіреності) та [PERSON] укладено договір №120311135 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання ноутбук Samsung RF510 (NP-RF510-S03UA), вартість якого клієнт зобов'язався оплатити згідно договору на користь оператора, із подальшим переходом права власності на обладнання після виплати його повної вартості. Умовами укладеного між сторонами Договору про отримання обладнання в системі LeaseIT № 120311135 від 15.04.2011 року передбачено перехід права власності на обладнання (предмет лізингу) до [PERSON] після оплати останнім всіх передбачених договором місячних платежів. Таким чином, підписаний між сторонами договір є не тільки договором лізингу, а й є договором купівлі продажу з відстроченням або з розстроченням платежу (змішаний договір). Укладеним між сторонами договором розмір процентів не встановлений, домовленість про порядок сплати процентів в договорі відсутня. [PERSON] щомісяця проценти за прострочення платежів за договором не сплачував, а тому є підстави для нарахування інфляційного збільшення несплачених сум процентів та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (тобто, інфляційних втрат позивача, який не отримував вчасно суму процентів). В позові ПрАТ «Лізинг ІТ» в редакції від 10.07.2018 року представник позивача вимагає від [PERSON] сплатити щомісячні проценти за період з 21.09.2011 (тобто, з першого дня виникнення простроченої заборгованості за договором) по 30.06.2018 на рівні облікової ставки НБУ, суму інфляційного збільшення процентів та 3% річних з 21.09.2011 до 30.06.2018 року несплачених щомісячних процентів. Посилаючись на вказані обставини та зазначені норми закону, ПрАТ «Лізинг ІТ» вимагає від [PERSON] сплатити грошову суму у розмірі - 21 274,82 гривні, яка складається з: 5 096,94 грн. загальна сума несплачених місячних платежів за договором; 8 719,25 грн. сума інфляційного збільшення суми боргу, суми судового збору та суми витрат на оголошення в пресі, та 3% річних на ці суми; 7 458,63 грн. сума процентів за обліковою ставкою НБУ з врахуванням її інфляційного збільшення та 3% річних; 1 218,00 грн. сума судового збору; 120,00 грн. сума витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Не погоджуючись з позовом ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», [PERSON] звернувся з зустрічним позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу №120311135 від 15.04.2011 року, в якому просить суд визнати недійсним договір № 120311135 від 15.04.2011 року про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання, укладений між Приватним акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій» (код за ЄДРПОУ: 33149830) та [PERSON]. В обґрунтування зустрічної позовної заяви [PERSON] посилається на те, що 15 квітня 2011 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений договір про отримання обладнання в системі LeaseIT № 120311135. 20.05.2011 року за Актом приймання-передачі майна №120311135, який є додатком до договору про отримання обладнання в системі LeaseIT № 120311135 від 15.04.2011, [PERSON], одержав від Постачальника - ФОП [PERSON], код [NUMBER], ноутбук Samsung RF510 (NP-RF510-S03UA), на загальну суму платежів у розмірі 9 783,00 грн.. Згідно тексту Договору про отримання обладнання в системі LeaseІT №120311135 від 15.04.2011 року цей договір є договором фінансового лізингу, предметом якого є ноутбук Samsung RF510 (NP-RF510-S03UA), зі строком лізингу - 9 місяців (кількість місячних платежів, крім першого, - 9), із загальною сумою лізингових платежів в розмірі 9 783,00 грн., у тому числі платіж при отриманні обладнання - 978,30 грн., що складає 10% від загальної суми платежів. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначається, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. В зв'язку з тим, що на думку [PERSON], зазначений договір фінансового лізингу суперечить вимогам законодавства України, що обумовлює незаконність вимог ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», [PERSON] звертається до суду з вимогою визнати Договір фінансового лізингу від 15.04.2011 № 120311135 - недійсним. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з'явився, надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору № 120311135 від 15.04.2011 року, в якому просив у задоволенні зустрічної позовної заяви представника [PERSON] про визнання недійсним договору № 120311135 від 15.04.2011 року відмовити. В своєму відзиві представник ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» посилається на те, що позивач за зустрічним позовом стверджує, що ПрАТ «Лізинг ІТ» не має права надавати послуги фінансового лізингу, з чим погодитися не можна, оскільки ПрАТ «Лізинг ІТ» дійсно не є фінансовою установою, але надає послуги фінансового лізингу як юридична особа, що не є фінансовою установою та має право надавати фінансові послуги. ПрАТ «Лізинг ІТ» зареєстроване Держфінпослуг в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги за № 66 від 26.10.2004, що також передбачено ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Положенням про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, яке затверджене Указом Президента України від 04.04.2003 № 292. При цьому ПрАТ «Лізинг ІТ» не проводить залучення фінансових активів від фізичних осіб, а тому діяльність ПрАТ «Лізинг ІТ» не піддягає ліцензуванню відповідно до умов ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Тобто, діяльність ПрАТ «Лізинг ІТ» є законною. Крім того, відповідно до умов пакету фінансування LeaseIT Десятка, на умовах якого укладено спірний Договір, строк лізингу становить 1 рік. ПрАТ «Лізинг ІТ» просить суд застосувати строк позовної давності до позовної вимоги про визнання недійсним Договору від 15.04.2011 року, оскільки [PERSON] дізнався або міг дізнатися про нібито порушення свого права (відповідно до наведеного позивачем обґрунтування своєї позовної вимоги) 15.04.2011 року, тобто в дату підписання договору, то строк позовної давності закінчився 15.04.2014 року. Зазначає, що будь-яких дій, що можуть свідчити про переривання такого строку - ПрАТ «Лізинг ІТ» в період з 15.04.2011 року по 15.04.2014 року не вчиняло, жодні договори про внесення змін або інші додатки до договору - після 15.04.2011 року сторонами не укладалися. [PERSON] з позовом про визнання договору недійсним раніше до суду не звертався. Також представник позивача вказує, що в своїх запереченнях відповідач підтверджує обставину, що ним 24.01.2013 року була сплачена за договором сума 1 440,00 грн., що свідчить про переривання 24.01.2013 року строків позовної давності по всім кредитним зобов'язанням відповідача перед позивачем за договором. Позивач направив до суду позовну заяву поштою 28.12.2015 року, що підтверджується матеріалами справи, тобто строк позовної давності станом на дату подачі позову не сплив, оскільки такий строк необхідно обраховувати починаючи з 24.01.2013 року. Відповідач в судові засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача надав до суду заперечення на заяву позивача про зміну підстав та зменшення розміру позовних вимог, в яких вказав, що звертаючись до суду з заявою про зміну підстав позову, позивач посилається на договір про отримання обладнання в системі LeaseIT № 120311135 від 15.04.2011 року, стверджуючи що відповідний договір є не тільки договором лізингу, а й є договором купівлі-продажу з відстрочення або з розстрочення платежу (змішаний договір). Посилаючись на норми ЦК України, позивач додатково вимагає від відповідача сплатити суму інфляційного збільшення основної суми боргу за договором, 3% річних, процент НБУ, які розраховані на суму основного зобов'язання за договором (у розмірі 5 096,94 грн.) за період з жовтня 2011 року по 30.06.2018 року включно. В зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути з Відповідача наступні суми: 5 096,94 грн. - загальна сума несплачених місячних платежів за договором; 8 719,25 грн. - сума інфляційного збільшення суми боргу, суми судового збору та суми витрат на оголошення в пресі, та 3 % річних на ці суми; 7 458,63 грн. - сума процентів за обліковою ставкою НБУ з врахуванням її інфляційного збільшення та 3% річних, що разом виходить 21 274,82 грн. Та 1 218,00 грн. - сума судового збору; 120,00 грн. - суми судових витрат пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, позивачем на пояснено. Представник відповідача звертає увагу суду, що позивач у наданій до суду заяві стверджує, що з 21.09.2011 року відповідачем були порушенні права позивача щодо прострочення заборгованості за договором, а всі розрахунки, які позивач зазначає в заяві розраховуються з вересня - жовтня 2011 року, тобто права позивача були порушені сам в цей час, в розумінні норм ч.4 ст. 694 ЦК України передбачено, що якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. Також, представник відповідача зазначає, що сума в розмірі 5 096,94 грн., як несплачених місячних платежів за договором, позивачем починає обліковуватися з 21 лютого 2012 року. Крім того, договір про отримання обладнання в системі LeaseIT № 120311135 від 15.04.2011 року , на який посилається позивач, як на договір купівлі-продажу з відстрочення або з розстрочення платежу (змішаний договір), був укладений строком до 15 лютого 2012 року, тобто до 15 лютого 2015 року позивач мав право звернутися до суду щодо захисту своїх порушених прав зі сторони відповідача, однак це зробив лише в січні 2016 року, чим пропустив строк, у межах, якого повинен був звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права. Отже, оскільки позивач в своїй заяві про зміну та зменшення розміру позовних вимог зазначає дату, коли були порушенні його права, а це вересень - жовтень 2011 року, крім того договір про отримання обладнання в системі LeaseIT № 120311135 від 15.04.2011 року був укладений до 15 лютого 2012 року, тобто строк позовної давності закінчився у вересні - жовтні 2014 року. Відповідач вважає, що до заяви про зміну підстав та зменшення розміру позовних вимог, необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач не просила суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Таким чином, представник відповідача вважає, що наведені обставини є безумовною підставою для відмови в задоволені позові з підстав пропущення строку позовної давності. Зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що позов Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №120311135 від 15.04.2011 року підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №120311135 від 15.04.2011 року задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК). Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст.79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 15.04.2011 року між ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій» (правонаступником якого є ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій»), в інтересах якого на підставі довіреності №11031001 від 10.03.2011 року, діяв СПД ФО [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №120311135 про отримання обладнання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання ноутбук Samsung RF510 (NP-RF510-S03UA) в системі LeaseIT, а саме: IT-обладнання та інші товари та послуги за Пакетом LeaseIT Десятка, загальною первісною вартістю 9 783,00 грн.. На виконання умов Договору лізингу, позивач передав [PERSON] вказане обладнання, що підтверджується актом приймання-передачі майна № 120311135 від 20.05.2011 року. Відповідно до обраного [PERSON] пакету LeaseIT Десятка, були передбачені наступні умови: платіж при отриманні обладнання (від вартості обладнання): 10%; кількість місячних лізингових платежів (крім першого) - 9; розмір місячних платежів - щомісяця рівними частинами; вид договору - фінансовий лізинг; перехід права власності - виплата повної вартості обладнання. За п. 1.2 договору лізингу Порядок отримання ІТ-обладнання, інших товарів та послуг клієнтом визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІT (далі - Правила), які є невід'ємною частиною цього договору. Відповідно до умов п. 7.1. Правил, право власності на обладнання, як правило, переходить до клієнта за умови сплати ним всіх передбачених пакетом LeaseІT платежів та ціни, за якою обладнання може бути викуплене. Ціна, після сплати якої до Клієнта переходить право власності на обладнання, визначається умовами пакету LeaseІT. Пунктом 3.1. договору передбачено, що клієнт сплачує на користь оператора LeaseІT платежі згідно з умовами пакету LeaseІT та цим договором. Клієнт отримує рахунки оператора LeaseІT в строк до 10 числа поточного місяця та сплачує платежі в строк до 20 числа поточного місяця. Розрахунки між сторонами здійснюються в гривнях. Пунктом 5.4.2. вказаного вище договору встановлено, що клієнт зобов'язаний своєчасно в повному обсязі сплачувати платежі передбачені пакетом LeaseІT та цим договором. Згідно п. 14.2 Правил у разі несвоєчасної оплати клієнтом нарахованого платежу Клієнт сплачує на користь оператора LeaseIТ плату за прострочення платежу в розмірі п'яти відсотків від погашеної суми простроченого платежу, якщо погашення здійснюється у розрахунковому періоді, на який припадає дата оплати за Договором; в розмірі десяти відсотків від суми простроченого платежу, якщо погашення здійснюється після розрахункового періоду, на який припадає дата оплати за Договором. Сплата плати за прострочення платежу не звільняє клієнта від обов'язку в повному обсязі оплатити платежі, передбачені пакетом LeaseIТ. Положенням статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст. 806 ЦК України, особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачев ) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк та за встановлену плату (лізингові платежі). Так, за ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Однак, в порушення умов договору взятих на себе зобов'язань відповідач не виконав. З поданих доказів та розрахунків заборгованості за договором, судом встановлено, що відповідач станом 01.02.2012 року (дату закінчення строку дії договору фінансового лізингу) мав заборгованість за період з 01.08.2011 року по 01.02.2012 року у розмірі 6546,86 гривень, що підтверджується наданою позивачем структурою грошових нарахувань та надходжень №2015122401 від 24.12.2015 року. Матеріалами справи встановлено та підтверджено письмовими поясненнями представника відповідача [PERSON], що 24 січня 2013 року [PERSON] здійснив платіж у розмірі 1440,00 гривень, в рахунок часткового погашення боргу за спірним договором. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями статей 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік. Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак суд проаналізувавши вимоги законодавства, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами по справі, приходить до висновку, що при розгляді даної справи діє пріоритет правил частини ч.1ст.264 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. В контексті даної статті передбачено підстави для переривання позовної давності, зокрема вчинення дій про часткове виконання зобов'язання. Представником [PERSON] не заперечувалося, що [PERSON] частково здійснив виплату заборгованості, здійснення виплат підтверджено письмовими документами, відповідно до яких останній платіж здійснено 24.01.2013 року, тобто в межах строку позовної давності, який мав би закінчитися тільки 01.06.2014 року у разі якщо б відповідач не здійснив частково оплату боргу. З цих підстав суд приходить до висновку, що позовна давність щодо вимог які заявлені до відповідача [PERSON] перервалася та розпочалася знову з 24.01.2013 року, оскільки дата надходження позовної заяви до суду - 06.01.2016 року, позовна давність щодо вимог про відшкодування компенсації вартості наданого обладнання розмір яких станом на 24.01.2013 року становила - 5106,86 гривень (6546,86 - 1440) минула б тільки 24.01.2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно позовної заяви в редакції від 10.07.2018 року та розрахунків поданих до неї, представник позивача просить стягнути з відповідача окрім загальної суми несплачених місячних платежів суму інфляційного збільшення суми боргу за період з жовтня 2011 року по червень 2018 року, суми судового збору та суми витрат на оголошення у пресі та 3% річних на ці суми у розмірі - 8 719, 25 гривень, 7458, 63 гривень - суму процентів за обліковою ставкою НБУ з врахування її інфляційного збільшення та 3% річних. Суд задовольняє частково вимоги щодо стягнення інфляційного збільшення боргу та 3% річних в межах трирічного строку позовної давності, тобто за період з 01.06.2015 року по 01.06.2018 року, так як це відповідає правилам ст.257 -258 ЦК України. Розрахунок інфляційного збільшення боргу судом зроблено виходячи з наступного, Індекси інфляції червень 2015 року - 100,4-1,004; липень 2015 року - 99,0-0,990; серпень 2015 року - 99,2-0,992; вересень 2015 року 102,3 - 1,023; жовтень 2015 року - 98,7-0,987; листопад 2015 року - 102,0 - 1,020; грудень 2015 року - 100,7-1,007; січень 2016 року -100,9-1,009 ; лютий 2018 року - 99,6 - 0,996; березень 2016 року - 101,0 - 1,010; квітень 2016 року -103,5-1,035, травень 2016 року - 100,1 -1,001; червень 2016 року - 99,8 - 0,998. Таким чином за період - червня 2015 року по червень 2016 року визначається загальний індекс інфляції за цей період шляхом множення показників( 1,004х0,990х0,992,х1,023х0,987х1,020х1,007х1,009х0,996х1,010х1,035х1,001х0,998 =1,073. Враховуючи що сума боргу складає - 5106, 86 гривень, інфляційне збільшення за цей період визначається 5106,86х1,073-5106,86= 372 гривні 80 копійок. За аналогічною формулою визначається загальний індекс інфляції за період з липня 2016 року по червень 2017 року, який складає - 1,135. Враховуючи суму боргу -5106,86 інфляційні втрати за це період складає - 689, 42 копійки. За період з липня 2017 року по червень 2018 року загальний індекс інфляції становить - 1,098, інфляційні втрати за цей період - 500, 47 гривень. Таким чином інфляційні втрати за період з червня 2015 року по червень 2018 року складають суму - гривень 1562 гривні 69 копійок ( 372,80+689,42+ 500,47). 3% річних за правилами ч.2 статі 625 ЦК України розраховані судом за формулою 5106,86 ( сума боргу) х 3 х 1095( кількість днів прострочення) : 365 :100= 459,54 копійки. Таким чином з врахуванням доводів викладених вище у мотивувальній частині рішення, суд присуджує до стягнення з відповідача [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» грошову суму у загальному розмірі - 7129 гривень 09 копійок, яка складається з: 5106 гривень 86 копійок - загальна сума несплачених місячних платежів за договором; 1562 гривні 69 копійок - інфляційні втрати за період з 01.06.2015 року по 01.06.2018 року та 459 гривень 54 копійки - 3% річних. Стосовно позовних вимог про стягнення 7458 гривень 63 копійки - суми процентів за обліковою НБУ з врахуванням її інфляційного збільшення та 3% річних, суд дійшов наступних висновків. Пред'являючи вищезазначені позовні вимоги представник позивача посилався на положення ч.5 ст. 694 ЦК України згідно з якими якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що згідно п. 14.2 Правил у разі несвоєчасної оплати клієнтом нарахованого платежу Клієнт сплачує на користь оператора LeaseIТ плату за прострочення платежу в розмірі п'яти відсотків від погашеної суми простроченого платежу, якщо погашення здійснюється у розрахунковому періоді, на який припадає дата оплати за Договором; в розмірі десяти відсотків від суми простроченого платежу, якщо погашення здійснюється після розрахункового періоду, на який припадає дата оплати за Договором. Сплата плати за прострочення платежу не звільняє клієнта від обов'язку в повному обсязі оплатити платежі, передбачені пакетом LeaseIТ. Таким чином договором укладеним між позивачем та відповідачем передбачено сплату відсотків за несвоєчасну про плату чергового внеску за товар, вказаний відсоток враховувався при обчисленні боргу загальної суми несплачених платежів, тому правила ст.536 ЦК України враховані при обчисленні суми загального боргу за несплачені лізингові платежі. Суд не погоджується з правовою позицією представника позивача в тієї частині що до правовідносин, які виникли між учасниками поширюються положення ч.1 ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки Приватне акціонерне товариства «Лізинг інформаційних технологій» не є позикодавцем, а відповідач [PERSON], грошові кошти у борг не отримував, тому положення ч.1 ст. 1048 ЦК на правовідносини що виникли між позивачем та відповідачем не розповсюджуються. Згідно зі статтею 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №120311135 від 15.04.2011 року, суд зазначає наступне. На час укладення договору фінансового лізингу №120311135 від 15.04.2011 року [PERSON] був ознайомлений з змістом вказаного договору і наслідками порушення зобов'язань за цим договором. Вказане підтверджується підписом клієнта у вказаному договорі. В своєму позові позивач визнає факт укладання безпосередньо ним спірного договору від 15.04.2011 року з відповідачем та отримання обладнання за умовами договору. Факт укладення договору фінансового лізингу №120311135 від 15.04.2011 року підтверджуються підписами сторін договору, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обов'язків. До даного висновку суд приходить виходячи, з того, що до матеріалів справи надано копії: договору фінансового лізингу №120311135 від 15.04.2011 року, а також тим, що у самій зустрічній позовній заяві позивач визнає факт укладення договору. Також позивач за первісним позовом надав до матеріалів справи структуру грошових нарахувань та надходжень № [NUMBER] від 24.12.2015 року та виписку з особового рахунку від 24.01.2013 року про часткову оплату суми за договором. Суд враховує, що [PERSON] добровільно 15.04.2011 року уклав на встановлених сторонами умовах договір фінансового лізингу №120311135 мав право відмовитися від одержання обладнання в повному обсязі, повідомивши про це ПрАТ «Лізинг ІТ» до встановленого договором строку його надання, але подібних дій з боку [PERSON] здійснено не було. Таким чином, судом встановлено, що сторони вчинили дії, які з однієї сторони, засвідчують їх бажання укласти відповідний договір, а з іншої - спрямовуються на виконання укладеного договору. Відповідними діями сторони підтвердили факти укладення договорів та здійснили фактичні дії щодо їх часткового виконання. Представником ПрАТ «Лізинг ІТ» не оспорюється, що їхня установа не є фінансовою установою, але надає послуги фінансового лізингу як юридична особа, що не є фінансовою установою та має право надавати фінансові послуги. ПрАТ «Лізинг ІТ» зареєстрована Держфінпослуг в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги за № 66 від 26.10.2004 року. Можливість надання послуг фінансового лізингу передбачена Законом України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Положенням про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, яке затверджене Указом Президента України від 04.04.2003 року № 292. Реєстр осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, містить на відкритому веб-сайті Нацкомфінпослуг (за посиланням https://www.nfp.gov.ua/ua/Inshi-reiestry-ta-pereliky.html). Оскільки ПрАТ «Лізинг ІТ» не проводить залучення фінансових активів від фізичних осіб, тому діяльність ПрАТ «Лізинг ІТ» не підлягає ліцензуванню відповідно до Умов Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». З значених вище підстав суд вважає недоведеною правову позицію представника [PERSON] в тієї частині, що зазначений договір фінансового лізингу суперечить вимогам законодавства України, а тому відмовляє у задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов'язаних з розглядом справи належать витрати пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Таким чином з врахуванням правил ст.133 ЦПК України з відповідача мають бути стягнуті судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 218 гривень 00 копійок та витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 120 гривень 00 копійок.

Outcome: partial