Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] та доньки [PERSON] , та стягнення з неї аліментів на їх утримання. На обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] , [INFO] , є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дітей записані згідно ст.135 СК України, зі слів матері. Як зазначено, під час пологів та після відповідачка мала намір відмовитись від сина. 02.03.2020 року в ході обстеження умов проживання [PERSON] було зафіксовано, що [PERSON] не створила належних умов для немовля. 04.03.2020 року спеціалістами управління обстежені умови проживання малолітньої [PERSON] , де дівчина проживає разом з батьком та бабусею, умови проживання задовільні. Після проведення фахівцями центру роботи з [PERSON] , остання зареєструвала дитину та забрала додому. 25.04.2020 року інспектором ЮП ЦВП ГУНП в Донецькій області та лікарем швидкої допомоги м.Маріуполя складено акт про знайдену дитину [PERSON] , якого кинула мати, відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення. Наразі малолітній [PERSON] проживає в дитячому будинку, матір не цікавиться його життям, жодного разу не з`явилась до дитячого будинку. Малолітня [PERSON] проживає з батьком [PERSON] та бабусею. Також [PERSON] уже позбавлена батьківських прав стосовно свого старшого сина [PERSON] , [INFO] . Враховуючи наведене, на комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 22.01.2021 року вирішено вважати доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Ухвалою від 05.03.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 29.03.2021 року витребувано з Відділу ведення державного реєстру виборців Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради відомості про зареєстроване місце проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 18.05.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника, на задоволені позову у повному обсязі наполягала, проти винесення заочного рішення суду не заперечувала Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, заяви чи клопотання про перенос справи суду не надав. Про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України «Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] Лівобережного районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 04.03.2020 року, [PERSON] народився [INFO] , мати - [PERSON] , батька - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] Центрального районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 01.12.2017 року, [PERSON] народилась [INFO] , мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . Відповідно до повідомлення ВПН КНП ММР «Маріупольського територіального медичного об`єднання здоров`я дитини та жінки» м.Маріуполь від 17.02.2020 року №01-171202, з 17.02.2020 року перебуває дитина, [INFO] , без батьківського піклування, мати - [PERSON] . Згідно повідомлення/інформації про дитину, сім`ю (особу), яка перебуває у складних життєвих обставинах №25.2/7983 від 26.02.2020 року, зазначене повідомлення надійшло до Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради. Згідно акту обстеження умов проживання від 02.03.2020 року, встановлено, що [PERSON] не підготувала умов для проживання дитини. Актом-роз`ясненням про відповідальність батьків від ухилення від виконання батьківських обов`язків Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради від 02.03.2020 року, проведено роз`яснення [PERSON] про відповідальність від ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно [PERSON] , [INFO] . Згідно акту обстеження умов проживання №318 від 04.03.2020 року за адресою: [ADDRESS] , умови для проживання дитини [PERSON] створені задовільні, однак мати [PERSON] мешкає за вказаною адресою періодчино. 25.04.2020 року старшим інспектором з ЮП ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області складено акт про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я, або яку відмовились забрати батьки чи інші родичі, про підкинуту чи знайдену дитину, про те, що 25.04.2020 року до поліції звернулась [PERSON] з повідомлення про те, що її невістка [PERSON] залишила дитину [PERSON] , пішла з дому, її місце перебування не відомо з 15.04.2020 року. Зазначене викладено в письмових поясненнях [PERSON] та [PERSON] . Актом обстеження умов проживання №472 від 04.05.2020 року встановлено задовільні умови проживання для дітей [PERSON] та [PERSON] , однак зазначено, що мати [PERSON] покинула сім`ю, пішла жити до співмешканця, з дітьми не бачиться. Згідно інформації КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 м.Маріуполя» від 13.05.2020 року №99/01-09 щодо малолітніх [PERSON] та [PERSON] , при огляді діти брудні, недоглянуті, рекомендації лікаря мати ігнорує. Постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.09.2020 року [PERSON] , [INFO] , притягнено до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП за невиконання батьківських обов`язків. З висновку Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради від 14.05.2020 року №25.2-27528-25.2.1 вбачається, що повернення малолітнього [PERSON] матері [PERSON] вважається недоцільним. Також зазначене відображено у витязі з протоколу №12 від 14.05.2020 року засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради. Згідно акту про факт передачі дитини ККП ММР, [PERSON] , [INFO] , передано директору дитячого будинку «Центр опіки». Відповідно до інформації КЗ «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецької області» №707 від 15.05.2020 року, малолітній [PERSON] знаходиться в дитячому будинку «Центр опіки». Відповідно до інформації, наданої КЗ «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецької області» №31 від 13.01.2021 року, мати [PERSON] за час перебування малолітнього [PERSON] жодного разу його не відвідала, станом здоров`я не цікавилась, участь у вихованні не приймала. Згідно пояснень [PERSON] від 13.10.2020 року, [PERSON] була співмешканкою її сина [PERSON] , вони мають спільну дитину [PERSON] , яка наразі проживає разом з [PERSON] . Також [PERSON] привезла до їх помешкання свого сина [PERSON] та залишила, на що [PERSON] повідомила поліцію про покинуту дитину. З 15.04.2020 року [PERSON] не проживає з нею та її сином [PERSON] , однак дівчинка [PERSON] проживає з батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] , вони її забезпечують, займаються її вихованням, лікуванням та розвитком. З пояснень [PERSON] від 14.10.2020 року також вбачається, що він є біологічним батьком [PERSON] , вона проживає з ним та його матір`ю [PERSON] , вони разом її виховують, забезпечують її розвиток, виховання, лікування. Зазначив, що мати один раз навідувала дочку, двічі брала на ночівлю. Відповідно до витягу з протоколу №3 від 22.01.2021 року засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської ради, вважається недоцільним повернення малолітніх [PERSON] та [PERSON] до родини матері [PERSON] . Постановами Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15.05.2015 року, 13.08.20215 року [PERSON] визнано винною у вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.184 КУпАП. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Відповідно до ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім`ї мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ст. 164 Сімейного Кодексу України «Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Відповідачі не виявляють щодо дитини батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч.2 ст. 143 Сімейного кодексу України, мати, яка не перебуває у шлюбі, зобов`язана забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я. Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Так, п.1, п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважних причин і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, а також у разі, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 7,15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачами своїх обов`язків, позивачем доведено факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню своїх дітей, а саме суду надані належні та достовірні докази щодо того, що відповідачка не піклується про своїх дітей, не здійснила дій щодо покращення санітарного стану житла, та не цікавиться їх долею. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та її небажання змінити своє ставлення до дитини. Проаналізувавши обставини ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків у своїй сукупності, беручи до уваги, що ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків має триваючий характер, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. У суду немає підстав вважати, що позбавлення батьківських прав відповідачки якимось чином вплине на інтереси дітей, які не отримують від матері необхідної уваги та догляду. З огляду на ці обставини суд вважає доцільним позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітніх дітей, оскільки це сприятиме інтересам дітей, тому позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню. Крім того, при зміні своєї поведінки та зміні обставин згідно із ст. 169 СК України, відповідачі не позбавлені права звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до частин 2,3 статті 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.ч. 2,3 ;ст. 181 СК України). Відповідно до роз`яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього кодексу), або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Згідно вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Також з урахуванням вимог ч.2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. ст. 183, 184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення - у твердій грошовій сумі. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідачів підлягають стягненню з моменту пред`явлення позову до суду, тобто з 15.02.2021 року до досягнення дітьми повноліття. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Органу опіки і піклування Маріупольської міської ради про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved