Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа Банк» про визнання недійсним договорів. Свої вимоги обгрунтовує наступним, а саме 15 липня 2008 року [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» уклали кредитний договір №2621/0708/71-155. Використання на території України іноземної валюти як засобу платежу, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, є незаконним в будь якому випадку. Таким чином, надання кредитів в іноземній валюті одному резиденту України заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України є дією направленою на створення умов для правопорушення. Уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Банк діяв на підставі положень чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України. Так, дійсно, Банком отримано генеральну банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій, серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід'ємною частиною цієї ліцензії є дозвіл, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати банк з валютними цінностями. Але особливо підкреслюю, що мова йде не про незаконність надання банками кредитів в іноземній валюті резидентам України взагалі, а про незаконність надання таких кредитів саме для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України, як це мало місце в даних випадках. В разі обізнаного надання в кредит іноземної валюти резидентам України для розрахунків між ними на території України, банк вимушений був обізнано порушити покладені на нього законом обов'язки контролера цільового використання кредиту та агента валютного контролю, які в даному випадку суперечать один одному. Вказана вище поведінка банку - укладання заздалегідь для нього незаконного кредитного договору в іноземній валюті та створення в нього ілюзії, щодо договір укладений в гривні, свідчить про введення банком в оману щодо правової природи спірної договору та про дійсні права та обов'язки сторін. Про наявну недобросовісність банку переконливо свідчить його наполегливе небажані визнати той об'єктивний факт, що він надав іноземну валюту не як гроші - засіб платежу, а як засіб обміну на гривню. Таким чином, стверджуючи, що банк надав кредит саме в іноземній валюті для розрахунків нею на території України, банк сам визнає, що надав не споживчий кредит, і навіть не кредит, як такий, а щось інше. 28.05.2013 року ПАТ «Сведбанк» змінило своє найменування на ПАТ «Омега Банк». 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Дельта Банк» про відступлення право вимоги за кредитними і іпотечними договорами. 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року укладений між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» та договір купівлі-продажу прав вимоги 15.06.2012 року укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» в частині передачі кредитного договору №2621/0708/71-155 підписаного між [PERSON] і ВАТ «Сведбанк від 15.07.2008 року є недійсними. Позивач є споживачем кредитних та фінансових послуг. Внасідок споживчого кредиту [PERSON] отримала кредит для свого особистого, сімейного, домашнього користування. Відповідно до п. 2 ст. 1 Конвенції про міжнародний факторинг, ПАТ « Сведбанк», який надав фінансову послугу для придбання квартири, не мав законних підстав для відступлення права грошової вимоги за споживчим кредитним договором [PERSON] ПАТ «Дельта Банк», який в свою чергу не мав законних підстав відступити право грошової вимоги ПАТ «Альфа-Банк». Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року укладений між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» та договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» в частині передачі кредитного договору №2621/0708/71-155 підписаного між [PERSON] і ВАТ «Сведбанк» від 15.07.2008 року не відповідають положенням п.п. 2 п. 1 Розпорядження Держфінпослуг №231 від 03.04.2009 року. Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Згідно з законом факте договорі факторингу може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Для укладення договору факторингу банк повинен мати банк ліцензію, видану НБУ, а для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті відповідний письмовий дозвіл НБУ, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». У свою чергу, для здійснення фінансовими установами факторингових операцій, що є валютними, останні повинні мати генеральну валютну ліцензію НБУ. Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року укладений між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» та договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» в частині передачі кредитного договору №2621/0708/71-155 підписаного між [PERSON] і ВАТ «Сведбанк» від 15.07.2008 року є недійсними. Крім того, вказані є нікчемними виходячи з наступного. Сутність договору факторингу полягає у тому, що суб'єкт цивільних правовідносин (кредитор) маючи боржника, який з тих чи інших причин не сплачує належні першому кошти, все ж таки ці кошти отримує, хоча і не від боржника, а від третьої особи, шляхом укладання з нею договору факторингу. Факторинг - це спосіб кредитування однієї особи іншою з умовою платежу у формі правонаступництва. Таким чином, вимоги клієнта до боржника, пов'язані з отриманням від боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ в натуральній формі, не можуть бути предметом відступлення за договором факторингу. Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» в частині передачі кредитного договору №2621/0708/71-155 підписаного між [PERSON] і ВАТ «Сведбанк» від 15.07.2008 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012р., укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» в частині передачі кредитного договору №2621/0708/71-155 підписаного між [PERSON] і ВАТ «Сведбанк» від 15.07.2008 року та визнати кредитний договір № 2621/0708/71-155 від 15 липня 2008 року укладеш ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] недійсним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Представник ПАТ «Альфа Банк» проти задоволення позову заперечував. Відповідачі ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк» про місце та час судового розгляду повідомлялися належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 15.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №2621/0708/71-155, за яким банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 100000 доларів США на строк з 15.07.2008 року по 13.07.2032 року включно, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі. Процентна ставка встановлена у розмірі 11,9% річних. 07.12.07 ВАТ «Сведбанк», як банку який має ліцензію за номером 38 видану Національним банком України 07.12.07, Національним банком України було видано дозвіл №38-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території Україні, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредиті операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають в себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті, а також залучення депозитів в іноземній валюті з виплатою процентів в іноземній валюті. У відповідності до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст.5 цього ж Декрету. Згідно з п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року №275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Пунктом 1.4, 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, визначено, що використаннням іноземної валюти як засобу платежу (валютною операцією) є використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються. Використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Крім того, згідно з п. 8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 року №200, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку України на здійснення валютних операцій. У ВАТ «Сведбанк» на момент укладення спірного кредитного договору була генеральна ліцензія (письмовий дозвіл) на здійснення валютних операцій, а тому він мав право на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, і операцій з надання кредитів в іноземній валюті та операцій з отримання платежів за цими договорами в іноземній валюті. Крім того, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, спірний кредитний договір жодним чином не порушує чинне законодавства, докази вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики відсутні, а тому в цій частині у задоволенні позову слід відмовити. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» (правнонаступник ВАТ «Сведбанк») та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Сведбанк» погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Дельта Банк» погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Згідно додатку №1 було відступлено та передано право вимоги за кредитним договором №2621/0708/71-155 від 15.07.2008 року. Крім того, 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Дельта Банк» погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Альфа Банк», а ПАТ «Альфа Банк» погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Згідно акту приймання-передачі прав вимоги було відступлено та передано право вимоги за кредитним договором №2621/0708/71-155 від 15.07.2008 року. Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 1 ст. 512, ч. 1 ст. 513, ст. 514, ч. 1 ст. 516 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Отже, між сторонами укладено договори купівлі-продажу прав вимоги, в яких вони на свій розсуд врегулювали свої відносини, які не суперечать Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та жодних чинним не порушують прав і свобод позивача, атому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Також, необхідно зауважити, що вказані позивачем підстави щодо визнання договорів купівлі-продажу прав вимоги не порушують його права, свободи та інтереси, які відповідно в такому разі не потребують відповідно і судового захисту. Таким чином, на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу свої вимог та заперчень підтверджених доказами, які перевірені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. З викладеного, ст.ст. 1-11, 15, 60, 61, 74-77, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, -

Outcome: dismissed