Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

представник позивача Прядко Т.О. звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) за період з 01.10.2016 по 30.04.2017 у сумі 56459,89 гривень. В обґрунтування позову зазначила, що відповідачка є споживачем послуг, які Концерн «Міські теплові мережі» надає у квартиру [ADDRESS] . Позивачем за вказаною адресою за період з 01.10.2016 по 30.04.2017 було надано послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму 64584,21 гривні. Відповідачкою за вказаний період нарахування сплачувались частково лише на суму 2620,45 гривень, а тому станом на день звернення з позовом до суду сума накопиченої непогашеної заборгованості за вказаний період становить 56459,89 гривень. 04.10.2021 відповідачка [PERSON] надала відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом за період з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою від 16.07.2021 відкрите провадження у справі та її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя від 15.07.2021 відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки позивача ним відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я відповідачки [PERSON] як на особу, яка є споживачем послуг, які за вищевказаною адресою надає Концерн «МТМ». Відповідно до Довідки про заборгованість за надані послуги та розрахунку боргу за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та розрахунку сум нарахувань, оплат та накопиченої заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] , позивач за період часу з 01.10.2016 по 31.10.2020 надавав відповідачці послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на суму 64584,21 гривні. Відповідачка за вказаний період вартість спожитих послуг сплачувала частково лише на суму 2620,45 гривень, а тому має заборгованість перед Концерном «МТМ» у сумі 56459,89 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до ст. 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У ст. 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить ст. 1 Закону № 2189-VIII. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; Згідно зі ст. 13 Закону № 1875-IV, ст. 5 Закону № 2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме - надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами;. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Суд встановив, що на підставі вищевказаних норм права між сторонами встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] , за яким проводились нарахування. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховний Суд України по справі № 6-59цс13 від 30.10.2013, відповідно до якої відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно зі ст. 19, 25 Закону України від 02.06.2005 № 2633-IV «Про теплопостачання» (далі - Закон № 2633-IV) споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Свої зобов`язання з надання комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води позивач виконав належним чином, що не спростовано відповідачкою. Відповідачка, у свою чергу, порушила свої зобов`язання та своєчасно не вносила оплату за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим за період з 01.10.2016 по 31.10.2020 мала заборгованість у сумі 56459,89 гривень. Проте, з відзивом відповідачка надала суду докази часткової сплати заборгованості за спожиті нею послуги, яка була нею здійснена протягом поточного року. Всього відповідачкою була сплачена заборгованість у сумі 33425,37 гривень за період з грудня 2018 року до жовтня 2020 року. При цьому, оплата за квитанцією № 0.0.1613180480.1 від 12.02.2020 в сумі 686,09 гривень була врахована позивачем у розрахунку заборгованості, як оплата за гаряче водопостачання за лютий 2020 року. Відповідачкою [PERSON] заявлено про застосування позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що передбачено ст. 256 ЦК України. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд встановив, що з даним позовом позивач звернувся до суду 14.07.2021, у зв`язку з чим позовна давність спливла за вимогами за період з 01.10.2016 до 13.07.2018. Проте, відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Закон України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02.04.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин. Дію карантину, встановленого зазначеною постановою, продовжено на всій території України згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021. Станом на день ухвалення судом рішення карантин не відмінено. Станом на 02.04.2020 спливла позовна давність за вимогами за період з 01.10.2016 до 01.04.2017, а за вимогами з 02.04.2017 її строк продовжується на строк дії карантину. Згідно з розрахунком боргу за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води по особовому рахунку № [NUMBER] заборгованість відповідачки за період з 02.04.2017 до 31.10.2021 перед Концерном «МТМ» складає 52787,04 гривень. Від вказаної заборгованості необхідно вирахувати 33425,37 гривень, які були сплачені відповідачкою в рахунок сплати заборгованості за період з грудня 2018 року до жовтня 2020 року. Таким чином, заборгованість відповідачки перед позивачем за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) за період з 02.04.2017 до 31.10.2021 становить 19361,67 гривень. Вказану заборгованість необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 778,44 гривень (2270*(19361,67/56459,89)).

Outcome: partial