Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Прокурор м.Тернополя в інтересах інваліда дитинства [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача [PERSON], орган опіки та піклування Тернопільської міської ради, про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 10 жовтня 2001 року [PERSON] перебуває на обліку в Тернопільській обласній психоневрологічній лікарні. Оглядом спеціалізованою міжрайонною психоневрологічною МСЕК від 25 жовтня 2011 року його довічно визнано інвалідом 2 групи дитинства по діагнозу «розумова відсталість». Батьки [PERSON] померли, опікун не призначений, на даний час його безоплатно доглядає сусідка [PERSON] Таким чином, [PERSON] не спроможний самостійно захистити свої порушені права, а тому у прокурора є підстави для представництва в суді його інтересів. 08 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ТЕХRRХ09440014, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 1172,3 грн. на строк 24 місяці, з 08 травня 2007 року по 07 травня 2009 року включно зі сплатою 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. На час укладення угоди [PERSON] страждав на аномалію розвитку особистості у вигляді легкої розумової відсталості. Вказаний розлад психіки істотно впливає на здатність особи правильно сприймати обставини, розуміти характер і зміст здійснення своїх дій, розумно керувати ними. В силу захворювання [PERSON] не здатний розуміти факт порушення його прав фінансовою установою при укладенні споживчого кредиту, а тому строк звернення до суду підлягає поновленню із поважності причини. З викладених підстав позивач просить суд прийняти заяву до розгляду та поновити строк звернення з позовом до суду, визнати недійсним кредитний договір №ТЕХRRХ09440014 від 08 травня 2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» та застосувати наслідки недійсності правочину. В судовому засіданні прокурор, що діє в інтересах інваліда дитинства [PERSON], позовні вимоги підтримав повністю з мотивів, викладених у позовній заяві. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» заявлений позов не визнала з мотивів, викладених у письмових запереченнях, просила у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Тернопільської міської ради в особі Управління соціальної політики Тернопільської міської ради в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] вважає, що позовні вимоги слід задовольнити. Допитана в судовому засіданні судовий психіатр-експерт [PERSON] підтримала складений нею, як членом АСПЕК, висновок судово-психіатричного експерта №373 від 09 липня 2015 року. При цьому пояснила, що за станом свого здоровя [PERSON] при укладенні договору не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Такий психічний стан [PERSON] співвідноситься із юридичним терміном обмежено дієздатна особа. Заслухавши пояснення та доводи учасників судового розгляду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист (ч.2 ст.23 Закону України «Про Прокуратуру»). Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 08 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ТЕХRRХ09440014, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 1172,3 грн. на строк 24 місяці, з 08 травня 2007 року по 07 травня 2009 року включно зі сплатою 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи №122 від 10 квітня 2014 року, складеного Тернопільською обласною комунальною клінічною психоневрологічною лікарнею, [PERSON] за часу складення висновку страждає на аномалію розвитку особистості у вигляді легкої розумової відсталості, торпедний варіант; означений розлад психіки істотно впливає на здатність [PERSON] правильно сприймати, запамятовувати і відтворювати обставини, що мають значення для справи, розуміти характер і зміст здійснення стосовно його діянь; [PERSON] не здатний правильно розуміти характер і значення свого процесуального положення і самостійно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Згідно довідки №119-467 від 12 серпня 2014 року, виданої Тернопільською обласною комунальною клінічною психоневрологічною лікарнею, [PERSON] 25 жовтня 2001 року був оглянутий спеціалізованою міжрайонною психоневрологічною МСЕК. По діагнозу: Помірна розумова відсталість (нерізко виражена імбецильність) визнаний інвалідом другої групи з дитинства довічно. 21 серпня 2014 року [PERSON] звернулась до прокурора м.Тернополя із заявою, в якій зазначає, що у 2007 році ПАТ «Приватбанк», з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, уклали споживчий кредит на суму 1 тис. грн. для купівлі телефону, проте [PERSON] (інвалід дитинства) внаслідок психічного захворювання не розумів на час підписання договору наслідків вчинення ними дій, а тому борг не погасив. В подальшому банк звернувся із позовом до суду про стягнення із [PERSON] боргу, що через три роки склав понад 13 тис. грн. Позов ПАТ «Приватбанку» судом задоволено без перевірки та зясування усіх обставин справи. Державні виконавці на виконання вказаного рішення суду продали квартиру [PERSON] вартістю 300 тис. грн. для погашення перед банком боргу на 13 тис. грн. Працівники виконавчої служби з метою реалізації квартири викинули з неї інваліда з дитинства [PERSON] та його сестру [PERSON] на вулицю, де вони на даний час і проживають, їх майно вивезли в невідомому напрямку. За вказаних обставин заявник просить звернутися з позовом в інтересах [PERSON] до суду про визнання договору споживчого кредиту недійсним та залучити [PERSON] у справі третьої особою на стороні позивача. Такий позов прокурором м.Тернополя в інтересах інваліда дитинства [PERSON] заявлено до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області та з ініціативи позивача в справі призначено судово-психіатричну експертизу. Згідно висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи №373 від 15 липня 2015 року, складеного Тернопільською обласною комунальною клінічною психоневрологічною лікарнею, [PERSON] за часу проведення експертизи страждає на аномалію розвитку особистості у вигляді легкої розумової відсталості, торпідний варіант і страждав на дане захворювання в момент укладання кредитного договору. Означений розлад психіки істотно впливає на здатність [PERSON] розуміти значення вчинених ним дій при укладанні кредитного договору. [PERSON] не здатний в повній мірі правильно розуміти характер і значення свого процесуального положення і самостійно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Таким чином, судово-психіатрична експертиза не дала однозначного висновку про те, чи усвідомлював [PERSON] значення своїх дій та (або) міг керувати ними під час підписання спірного договору. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення \~учасника \~правочину \~має \~бути \~вільним \~і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є \~недодержання \~в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст.225 ЦК України). Правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, відповідно до ст.212 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами та обставина, що [PERSON] з раннього дитинства відставав в психічному розвитку, а тому страждає на аномалію розвитку особистості у вигляді легкої розумової відсталості, не здатний в повній мірі правильно розуміти характер і значення свого процесуального положення і самостійно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Такий стан характерний для позивача і на час укладення спірного договору, що мало місце 08 травня 2007 року. Підставою для визнання правочину недійсним з підстави, визначеної ч.1 ст.225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Водночас, як слідує з досліджених матеріалів, [PERSON] звернувся до відповідача з паспортом та всіма документами, необхідними для укладення договору, вибрав модель телефону, попередньо отримавши у постачальника рахунок для оплати його вартості, який представив працівнику банку. Підписавши спірний договір, [PERSON], на його виконання вчинив чергові оплати, що підтверджується платіжними дорученнями №0WU7 від 15 червня 2007 року, №0WUD від 15 червня 2007 року, №0WUA від 15 червня 2007 року. Проведеною у справі амбулаторною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент укладення ним спірного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що останній страждає на аномалію розвитку особистості у вигляді легкої розумової відсталості, тому він не міг в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, що не є підставою для визнання складеного в такому стані договору недійсним в силу ч.1 ст.225 ЦК України. Крім того, згідно показів судового психіатра-експерта [PERSON], які суд оцінює у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України, такий стан [PERSON] можна охарактеризувати юридичним терміном обмежено дієздатна особа. Також, вирішуючи по суті позовні вимоги, суд звертає увагу на те, що [PERSON], незважаючи на встановлену йому інвалідність та розлади психіки, працює, про що суд повідомила третя особа [PERSON], яка піклується про нього. За вказаних вище обставин, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні не здобуто належних та достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про те, що на час вчинення спірного правочину [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому у задоволенні позову прокурора м.Тернополя в інтересах інваліда дитинства [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача [PERSON], Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради, про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити за його недоведеністю.

Outcome: dismissed