Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Представник позивача звернувся у січні 2021р. до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання за [PERSON] право власності на спадкове майно після смерті матері [PERSON] померлої [INFO] , а саме на 1/4 квартири за адресою [ADDRESS] . На обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 березня 1997 року, квартира за адресою [ADDRESS] , належала в рівних частках позивачу, її чоловіку [PERSON] , її матері [PERSON] та її чоловіку [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті [PERSON] прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, однак не її оформила, оскільки померла [INFO] . Позивач, як єдина дочка [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері шляхом фактичного вступу у володіння і управління спадковим майном, оскільки проживала у вищевказаній квартирі, в тому числі і неоформлену покійною 1/4 частину квартири, успадкованої [PERSON] , після смерті [PERSON] . Позивач звернулась до нотаріуса щодо оформлення спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 квартири, яка попередньо належала [PERSON] їй було відмовлено. 16.04.2021р. представник відповідача надала відзив на позов. Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Представник відповідача просила здійснити розгляд справи за їх відсутності, на підставі матеріалів справи та наданого відзиву. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали та з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про те, що позов слід задоволити з таких підстав. Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1997 року №57-р квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , дружині - [PERSON] , матері позивача - [PERSON] , чоловіку матері (вітчиму) - [PERSON] , в рівних долях (а.с.2). Як вбачається із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 26.02.1971 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 29, після реєстрації одруження прізвище присвоєно « [PERSON] » (а.с.9). Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER] від 26 жовтня 1962 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №102 , після реєстрації одруження прізвище присвоєно « [PERSON] » (а.с.7). Згідно свідоцтва про смерть від 21.01.1999р. серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] (а.с.3). Як вбачається із свідоцтва про смерть від 26 січня 1999 року серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а.с.4), тобто через 5 днів після смерті чоловіка. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.06.1958 року виданого повторно, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР 1963), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно зст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст.541 ЦК УРСР). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 ЦК УРСР). Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до даних Будинкової книги по [ADDRESS] [PERSON] була зареєстрована та проживала у власній квартирі з 1991 року, тобто і на день відкриття спадщини - смерті свого чоловіка, а тому прийняла спадщину фактичним вступом у володіння та управління даною ? часткою квартири, не втигнувши оформити дану спадщину. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] - немає, що підтверджується копією спадкової справи наданої на виконання ухвали суду від 23.03.2021р. 18.11.2020р. позивач звернулася до нотаріальної контори для отримання спірної частки квартири у спадщину. Окрім неї, до нотаріуса після смерті матері не звертався ніхто. Позивач відповідно до даних Будинкової книги по [ADDRESS] була зареєстрована та проживала у квартирі з 1991 року, тобто і на день відкриття спадщини - смерті матері, а тому прийняла спадщину фактичним вступом у володіння та управління даною ? часткою квартири, яка нею не була оформлена за життя. Відповідно до ст.ст.1217, 1218 ЦК України, чинного на час розгляду справи судом, спадкування також здійснюється за заповітом або законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За життя спадкодавець заповіту не залишала. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. А стаття 1297 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно до відповіді державного нотаріуса першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. вбачається, що видати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на його частку в квартирі за адресою [ADDRESS] , не представляється можливим. До того ж, покійна [PERSON] не отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с.30). Відповідно до ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом статті 81 ЦПК України, обов`язок доказування і подання доказів покладається на кожну сторону. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на наведені положення закону, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову. На підставі наведеного відповідно до ст..ст. 1216-1218, 1220, 1222, 1264 ЦК України та

Outcome: approved