Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» в листопаді 2020 року звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором №490914713 від 28.04.2014р. в сумі 43 520, 43 грн., судового збору в сумі 2102,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00грн. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 28.04.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №490914713, згідно якого сума кредиту складає 15 292,51 грн., процентна ставка за користування кредитом становить 39.90% річних, датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків, є 29.04.2016р. Загальний розмір заборгованості за користування кредитом, що підлягає стягненню станом на 07.10.2020 року, становить 43 520, 43 грн., з яких: нараховані 3% річних 967,49 грн., втрати від інфляції 1 860,87 грн., подвійна облікова ставка НБУ 2 172,74 грн., заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 10 737,84 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 3 591,06 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 7 508,90 грн., заборгованість з пені 16 681,53 грн. Відтак, позивач просить позов задовольнити. 30.11.2021р. представник відповідача подала відзив, в якому вказала, що позивач є неналежним кредитором, строк дії кредитного договору сплинув 29.04.2016 року, а тому слід застосувати позовну давність до всіх вимог, при цьому позивачем не доведено факту надання відповідачу грошових коштів, видачі картки, перерахунку грошових коштів на рахунок чи картку, а витрати на правову допомогу є очевидно неспівмірними до предмету спору. 14.12.2020р. представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вказує, що зазначені відповідачем положення з приводу недоведеності факту відступлення права вимоги й надання неповних пакетів документів є проявом надмірного формалізму, крім того факт отримання кредитних коштів належно та достатньо підтверджується доказами наявними у справі, а саме: виписками по рахунках, які є регістрами аналітичного обліку, які вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, розрахунком заборгованості, заявою на отримання кредиту. Окрім того, спливу позовної давності як підстави для припинення не виконаного зобов`язання цивільне законодавство не передбачає. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача вимоги заперечила, просила відмовити у позові з мотивів викладених у відзиві, в подальшому подала клопотання про завершення розгляду справи без її участі. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором. Як слідує з матеріалів справи, 28.04.2014р. між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №490914713, згідно якого сума кредиту становила 15292,51 грн., під 39.90% річних за користування кредитом, з датою остаточного повернення 29.04.2016р. (а.с.10-14, 152-153). Згідно договору факторингу №1 від 21.06.2016р. ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи», а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за Договором кредиту №490914713 від 28.04.2014 (а.с.28,154,207-213). 26.12.2018 відповідно до Договору факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА», а ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, втому числі за Договором кредиту №490914713 від 28.04.2014 (а.с.29-39,155-164,203-206). 16.01.2019р. згідно Договору відступлення права вимоги №16-01/19/1 ТОВ «ФК ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту №490914713 від 28.04.2014р. (а.с.44-55,165-176,184-185, 199-202). Тому, не заслуговують на увагу суду доводи представника відповідача про те, що правонаступництво кредитора не підтверджено належним чином перед судом, оскільки, як вбачається із вищевказаних договорів факторингу та відступлення прав вимоги, право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту №490914713 від 28.04.2014р. укладеного з відповідачем передано від первісного кредитора, відтак ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги до відповідача і є належним позивачем. Окрім того, сторона відповідача не надала суду доказів оскарження таких договорів в судовому порядку, якими відступлено право вимоги щодо її кредитного договору. Як підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем, первісний кредитор в повному обсязі виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит шляхом перерахування грошових коштів на рахунок відповідача, зокрема і тим, що відповідач не зазначила в відзиві на позов, що кошти вона дійсно не отримувала у первісного кредитора. Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Загальні умови виконання зобов`язань визначено статтею 526 ЦК України. Так, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України). Як встановлено судом, відповідач не належно виконувала взяті на себе за Кредитним договором №490914713 від 28.04.2014 року, зобов`язання. Вищевказана обставина підтверджується наявним в матеріалах справи Розрахунком заборгованості за договором. Так, як доводив позивач, загальний розмір заборгованості по даному кредитному договору за користування кредитом, що підлягає стягненню станом на 07.10.2020 року, становить 43 520, 43грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) станом як на 16.01.2019р., так і на 07.10.2020р. 10 737,84 грн., заборгованість за відсотками станом на 16.01.2019р. 3 591,06 грн. (станом на 21.06.2016 р., тобто на час укладення договору факторингу, заборгованість за % складала 4409,30 грн., з врахуванням погашення боржником станом на 07.10.2020р. суму 818.24грн.), заборгованість за нарахованими відсотками у розмірі 39,9 % по кредитному договору за період з 16.01.2019р. по 07.10.2020р. 7 508,90 грн., заборгованість з пені (без зазначення позивачем періоду, але станом на 07.10.2020р.) 16 681,53грн., пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 07.10.2019р. по 07.10.2020р. 2 172,74 грн., нараховані 3% річних за період з 07.10.2017р. по 07.10.2020р. 967,49 грн., втрати від інфляції за період з 07.10.2017р. по 07.10.2020р. 1 860,87 грн. (а.с.22-27). Оцінюючі всі докази в сукупності та доводи сторін, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості станом на 07.10.2020 року в частині тіла кредиту 10 737,84 грн. та заборгованість за відсотками станом на 16.01.2019р. 3 591,06 грн. підлягають до стягнення, незважаючи на подану заяву представником відповідача про застосування позовної давності з врахуванням наступного. Зокрема ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Позовна давність визначена ст.257 ЦК України в три роки, однак сторонами обумовлено в кредитному договорі (п.3) та Загальних умовах рефінансування кредитної картки ПАТ «Альфа-Банк (п.25 р.2), які є невід`ємною частиною цього договору, інший строк позовної давності, і така становить 50 років, саме такі умови договору погоджено підписом позичальника (а.с.10,13). Збільшення (зміна) позовної давності передбачено і нормою ст.259 ЦК України, договір про збільшення якої укладається у письмовій формі, що дотримано сторонами в даних правовідносинах. В цій частині сам кредитний договір не оспорювався позичальником, іншого матеріали справи не містять. А звідси, заява сторони відповідача про застосування позовної давності щодо тіла кредиту та % не є обґрунтованою. Що стосується стягнення заборгованості з пені у розмірі 16 681,53грн., та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 07.10.2019р. по 07.10.2020р. 2 172,74 грн., то слід зазначити, що договором кредиту розмір пені не передбачався (передбачено штраф, однак в межах диспозитивності позовних вимог такий у даному позові не пред`являвся до стягнення), позивач взагалі не вказав період нарахування пені станом на 07.10.2020 року, а в розрахунку позивача (а.с.22) такий вказано за 2 місяці червень та липень 2020р. без жодного обґрунтування нарахування такого за два місці, тому заборгованість пені визначена позивачем на суму 16 68.53грн., без зазначення позивачем обґрунтованого періоду нарахування такої, до задоволення не підлягає. Водночас, за загальним правилом наслідки порушення можуть бути встановлені договором або законом. Зокрема, сплата неустойки передбачена п.3 ч.1 ст.611 ЦК України. Позовна давність для стягнення неустойки (штрафу, пені) спеціальна\~ 1 рік. Неустойка це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ст. 549 ЦК України). Пеня неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до Закону України Про споживче кредитування розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Аналогічно такий розмір і визначено відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», де розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня. Зважаючи на це, стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 07.10.2019р. по 07.10.2020р., тобто за 1 рік у сумі\~ 2 172,74 грн., підлягає до задоволення. Щодо вимог про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 39,9 % по кредитному договору за період з 16.01.2019р. по 07.10.2020р. 7 508,90 грн., то такі до задоволення не підлягають. Так, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси банку забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст, про що вже неодноразово зазначено Верховним Судом. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Для правильного та однакового застосування ст. 625 ЦК необхідно проаналізувати, в яких випадках і правовідносинах слід її застосовувати та на яких підставах. Стаття 625 ЦК розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов`язання» кн. 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими. Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тобто сума, яка розраховується на підставі ст. 625 ЦК повинна розраховуватись у валюті зобов`язання. Якщо порушене зобов`язання в гривні, то в гривні, якщо в долларах США, то в долларах США. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями, про що неодноразово висловлювався Верховний Суд у постановах. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані частиною 2 ст. 625 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17). Водночас, офіційний індекс інфляції це знецінення зниження купівельної спроможності грошової одиниці України гривні. Отже, з відповідача слід стягнути в користь позивача нараховані за невиконання грошового зобов`язання по кредитному договорі 3% річних за період з 07.10.2017р. по 07.10.2020р. 967,49 грн., втрати від інфляції за період з 07.10.2017р. по 07.10.2020р. 1 860,87 грн. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є обгрунтованою частково, а саме щодо стягнення станом на 07.10.2020 року за тілом кредиту 10 737,84 грн., за відсотками станом на 16.01.2019р. 3 591,06 грн., пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 07.10.2019р. по 07.10.2020р. 2 172,74 грн., нараховані 3% річних за період з 07.10.2017р. по 07.10.2020р. 967,49 грн., втрати від інфляції за період з 07.10.2017р. по 07.10.2020р. 1 860,87 грн., що складає загальну суму 19 330грн., решта позовних вимог в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 39,9 % по кредитному договору за період з 16.01.2019р. по 07.10.2020р. 7 508,90 грн., з пені (без зазначення позивачем періоду, але станом на 07.10.2020р.) 16 681,53грн. не підлягають до задоволення, за необґрунтованості. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 20000 грн., то суд зазначає наступне. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Позивачем долучено до матеріалів справи Договір №21-12/2019 про надання правової допомоги від 21.12.2019 року (а.с.178-181), витягом з Акту №8 про надання юридичної допомоги від 16.10.2020 року (а.с.182), на загальну суму 20 000 грн, хоча позивач й долучив підтвердження оплати за правову допомогу не 20 000 грн., а 200 000 грн. (а.с.75). Як вбачається з Акту №8 про надання юридичної допомоги від 16.10.2020 року вартість надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в позасудовому порядку (1 год.) становить 1500 грн., надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в судовому порядку (1 год.) 1500 грн., надання письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти (3 год.) 9000 грн., складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, підготовка та друк необхідних документів (4 год.) 8000 грн. На переконання суду та з врахуванням заперечення представника відповідача, зважаючи на типовість справ про стягнення заборгованості, суд вбачає, що загальна консультація у даній справі фаховим юристом не могла становити більше 1 години, а саме як поглиблена консультація і співмірна до 3000 грн., а для складання позовної заяви у даній справі достатньо було 2 год. та співмірно до 4000 грн. Враховуючи визначені ч.4-6 ст. 137 ЦПК України критерії, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн., оскільки саме такий розмір витрат на правничу допомогу, на думку суду, відповідає вищезазначеним критеріям. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати, в межах задоволених вимог судом. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.16, 20, 252, 257,\~ 526, 527, 530, 549, 610-612, 625-627,629, 631, 1050, 1054; ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 247 ЦПК України,

Outcome: partial