Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Прокурор Яворівського району Львівської області звернувся до суду в інтересах Вороцівської сільської ради Яворівського району Львівської області з позовом до [PERSON], у якому просить визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 17.05.2008 року на ім'я [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1600 га (кадастровий [NUMBER], вартість 169170 грн.) та вилучити вищевказану земельну ділянку в гр. [PERSON] та передати ії в розпорядження Вороцівської сільської ради. Свої вимоги мотивує тим, що ухвалою Яворівського районного суду від 26.11.2013 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 367 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв'язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №212013150010000750 від 27.09.2013 року щодо [PERSON] за ч.2 ст.367 КК України закрито. Судом встановлено, що [PERSON], працюючи на посаді заступника начальника Яворівського районного відділу земельних ресурсів в період з 2006 по 2008 роки, будучи, відповідно до ст. 25, 26 Закону України «Про державну службу», державним службовцем 7-ї категорії 13-го рангу, який уповноважений на здійснення організаційно-розпорядчих функцій, а також здійснюючи функції представника влади, вчинив неналежне виконання службових обов'язків, яке виражалось в тому, що [PERSON] здійснив розгляд технічної документації з відведення у власність земельної ділянки площею 0,1600 га в с. Поланки Яворівського району [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд без належного розгляду вищевказаної технічної документації, зокрема, без встановлення фактичного місця розташування ділянок, та не переконавшись у тому, що земельна ділянка дійсно знаходиться в межах села Поланки Яворівського району в той час, як вищеописана земельна ділянка знаходилась за межами населеного пункту с. Поланки на території Вороцівської сільської ради, належить до сільськогосподарських земель запасу і, згідно ст. 38 Земельного кодексу України, не відносяться до земель житлової та громадської забудови, а тому не могли відводитись для здійснення будівництва і обслуговування житлових будинків та господарських споруд і використовуватись для таких цілей. Вказані дії [PERSON] призвели до незаконної видачі державного акту про право власності на земельну ділянку на ім'я відповідача, внаслідок чого із земель державної власності було неправомірно вилучено земельну ділянку площею 0,16 га, яка знаходиться за межами населеного пункту. В судовому засіданні прокурор Труба Н.В. позовні вимоги підтримала повністю. Дала пояснення аналогічні викладеним в позові, додатково пояснила, що на час подання позову земельна ділянка перебувала в межах села Паланки на території Вороцівської сільської ради, згідно рішення Яворівської районної ради від 12.09.2013 № 345, просить задоволити такий повністю. Представник позивача Вороцівської сільської ради Яворівського району Львівської області не з'явився, хоча про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, а тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов повністю заперечив, пояснив, що доводи прокурора необґрунтовані, прокурор просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, однак не ставить вимоги про визнання недійсним рішення Вороцівської сільської ради, яке на теперішній час зберігає чинність, невідповідність оскаржуваного акту рішенню у позові не обґрунтовано, а відтак державний акт не може бути визнано недійсним. Окрім того прокурором не надано належних і допустимих доказів місця знаходження спірної земельної ділянки, оскільки ухвала Яворівського районного суду Львівської області від 26.11.2013 в кримінальній справі № 460/3823/13-к, на яку посилається прокурор в обґрунтування позовних вимог є обов'язковою лише в питанні, чи мали місце дії особи, стосовно якої її ухвалено та чи вчинені вони цією особою, а місцезнаходження земельної ділянки за межами населеного пункту, її цільове призначення та перевищення сільською радою своїх повноважень під час розпорядженню нею підлягають доведенню за загальними правилами ЦПК України, у справі відсутні документи, на підставі яких зроблено висновок про факт порушення вимог земельного законодавства під час підготовки та видачі земельного акта на право власності на земельну ділянку, пред'явлений позов не містить посилань на будь-які документи, що підтверджують місцезнаходження земельної ділянки на момент прийняття рішення за межами населеного пункту та її приналежність до земель сільськогосподарського призначення. Окрім того аналіз мотивувальної частини позову не дає можливості зробити висновок про те, чиї саме інтереси (держави чи органу місцевого самоврядування) порушені у зв'язку з видачею відповідачу оскаржуваного державного акта, якщо ж позов спрямований на захист інтересів територіальної громади в особі відповідної сільської ради, то підстави для представництва прокуратурою взагалі відсутні. Також слід врахувати і практику ЄСПЛ, яка наголошує на принципі «Належного урядування» та зазначає, що ризик помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються, окрім того особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Окрім того зазначив, що прокурором пропущено строк звернення з позовом до суду. Просив у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Вороцівської сільської ради № 143 від 04.02.2002 року [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 0,16 га в с. Поланки згідно кварталу забудови для будівництва індивідуального житлового будинку. На підставі вказаного рішення відповідачці 17.05.2008 року видано державний акт серії [NUMBER] про право власності на вказану земельну ділянку. Ухвалою Яворівського районного суду від 26.11.2013 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 367 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв'язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №212013150010000750 від 27.09.2013 року щодо [PERSON] за ч.2 ст.367 КК України закрито. Судом встановлено, [PERSON], працюючи на посаді заступника начальника Яворівського районного відділу земельних ресурсів в період з 2006 по 2008 роки, будучи, відповідно до ст. 25, 26 Закону України «Про державну службу», державним службовцем 7-ї категорії 13-го рангу, який уповноважений на здійснення організаційно-розпорядчих функцій, а також здійснюючи функції представника влади, вчинив неналежне виконання службових обов'язків, яке виражалось в тому, що [PERSON] здійснив розгляд технічної документації з відведення у власність земельної ділянки площею 0,1600 га в с. Поланки Яворівського району [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд без належного розгляду вищевказаної технічної документації, зокрема, без встановлення фактичного місця розташування ділянок, та не переконавшись у тому, що земельна ділянка дійсно знаходиться в межах села Поланки Яворівського району в той час, як вищеописана земельна ділянки знаходилась за межами населеного пункту с.Поланки на території Вороцівської сільської ради, належать до сільськогосподарських земель запасу і, згідно ст. 38 Земельного кодексу України, не відносяться до земель житлової та громадської забудови, а тому не могли відводитись для здійснення будівництва і обслуговування житлових будинків та господарських споруд і використовуватись для таких цілей. Відповідно до положень ст. ст. 116, 118, 126 ЗК України (у редакції від 01.01.2008 року, чинній на момент видачі оскаржуваного державного акта) право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та посвідчується державними актами. У ст. 21 ЦК України зазначено, що тільки суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно із ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Підпунктом 1.4. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, що затверджена Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 N 43 (у редакції від 29.12.2003 року, чинній на момент видачі оскаржуваного державного акта) аналогічно встановлено, що державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. Згідно із правовою позицією Верховного суду України в справі № 6-67цс14 (постанова від 25 червня 2014 року) державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Відповідно до правового висновку, який викладений у постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року в справі № 6-46цс14 у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таким чином, оскільки правовою підставою видачі державного акта на право власності на земельну ділянку слугує рішення органу місцевого самоврядування, то такий правовстановлюючий документ має похідний характер від відповідного рішення, видається на зазначену у рішенні земельну ділянку і є документом, що підтверджує та посвідчує відповідне право. Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-251цс 15 на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах сформулював наступну правову позицію. Із урахуванням висновків Конституційного Суду України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права. Рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень. Виходячи зі змісту рішення 15 сесії 3 скликання № 143 Вороцівської сільської ради від 04.02.2002 року, вбачається, що відповідачу [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1600 га в с. Поланки згідно кварталу забудови для будівництва індивідуального житлового будинку. П.2 рішення вирішено видати та зареєструвати державний акт на право приватної власності на землю за гр. [PERSON] Зазначений правовий акт індивідуальної дії на теперішній час залишається чинним та породжує правові наслідки, що обумовлені ним. Прокурор Яворівського району Львівської області наведене рішення у встановленому законом порядку не оскаржує та питання про визнання його недійсним з огляду на перевищення органом місцевого самоврядування під час його прийняття своїх повноважень не порушує. Також не обгрунтовується позов невідповідністю оскаржуваного державного акта рішенню органу місцевого самоврядування. За таких обставин, оскільки рішення 15 сесії 3 скликання № 143 Вороцівської сільської ради від 04.02.2002 року на теперішній час зберігає чинність, державний акт серії [NUMBER] від 17 травня 2008 року не може бути визнано недійсним. Враховуючи положення статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що стосуються права кожної фізичної та юридичної особи на мирне володіння своїм майном, ЄСПЛ у своїй практиці (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій пропорційності, зокрема, передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Окрім того, у контексті аналізу практики застосування ЄСПЛ статті 1 Першого протоколу до Конвенції, Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 № 44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. За таких встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки визнання державного акту про право на землю без доведеності в суді незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого він виданий, суперечить чинному законодавству, окрім того прокурором не обґрунтовано пріоритету суспільного інтересу щодо необхідності витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача [PERSON] на користь Вороцівської сільської ради порівняно з правом відповідача на володіння своїм майном, а також порівняно з гарантіями цій особі державою правової визначеності та остаточності рішень щодо її прав, прийнятих органами державної влади і органами місцевого самоврядування.

Outcome: dismissed