Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Представник позивача звернувся з вказаним позовом, в якому просив визнати його порушене право, як споживача фінансових послуг банку, визнати недійсним кредитний договір №014/2181/18/06320 від 06.11.2007 року, укладений між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та позивачем - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.11.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/2181/18/06320, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в сумі 24000 доларів США зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами терміном до 05 листопада 2017 року. За вказаним кредитним договором позивачем на протязі 2007 - 2014 років було сплачено грошові коштів у доларах США в загальній сумі 30797,66 дол. США, у гривнях станом на - 2009 рік за курсом 7,965 грн./дол.США - 1 498,61 грн. З огляду на сплачену суму позивач вважав, що виконав свої зобов`язання за кредитним договором. Проте, рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 02.07.2015 року з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Фідобанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 014/2181/18/06320 від 06.11.2007 року в загальній сумі 13099,44 доларів США. Представник [PERSON] перед поданням до суду першої інстанції заяви про перегляд заочного рішення звертався до фахівця з бухгалтерського обліку фінансових операцій, за висновком якого під час укладання спірного Кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо вартості кредиту, а саме: не надав [PERSON] інформації про сукупну вартість кредиту у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. Також фахівцем встановлено, що кредитний договір не містить чіткого порядку нарахування та сплати відсотків за користування кредитними коштами; розрахунок нарахованих відсотків проведений за іншою формулою, а не за методом «факт/факт», як визначено у кредитному договорі. В зв`язку з чим, вважав, що при укладанні договору, ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», порушив право [PERSON] , як споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, що передбачено ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808. Крім того, зазначив, що про порушення своїх законних прав як споживача, позивач дізнався лише у листопаді 2016 року від свого представника внаслідок перевірки нарахування кредитної заборгованості фахівцем з бухгалтерського обліку банківських операцій. 06.03.2017 року ухвалою судді Білозерського районного суду Херсонської області провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду з викликом сторін. 21.03.2017 року від представника відповідача надійшло заперечення щодо позовних вимог, в якому просив відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору № 014/2181/18/06320 від 06.11.2007 року, між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та позивачем - [PERSON] , досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Кредитного договору, оскільки вказана угода містить предмет договору, суму кредиту, строк і порядок повернення кредиту, розмір процентів, строк дії договору та підписана сторонами, що відповідає загальним вимогам передбаченим ст.ст. 203, 215 ЦК України, зміст яких є необхідним для чинності правочинів. Щодо порушення відповідачем Закону «Про захист прав споживачів», зазначив, що вказане спростовуєте підписаним Позивачем «Повідомленням позичальника-фізичної особи про умови надання, споживчого кредиту» від 06 листопада 2007 року (додаток №1 до Кредитного договору) де зазначається: особа та місцезнаходження кредитодавця; умови кредитування: мета кредиту, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, форми його забезпечення в т.ч. між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, йога обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Надання позивачу інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору підтверджується підписаним позивачем «Повідомленням позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту» (де в п.2 такого Повідомлення зазначається детальна інформація про умови кредитування), що свідчить про дотримання вимог п.2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення кредитного договору. Крім того, вважає, що судом не може бути врахований наданий позивачем висновок за аналізом розрахунків по кредитній заборгованості, складений ФОП [PERSON] , як підстава для визнання кредитного договору недійсним, оскільки в зазначеному висновку чітко визначено, що замовником для проведення відповідного аналізу не надавались документи, необхідні для аналізу нарахування відсотків та штрафних санкцій, а також не зазначено, які саме документи досліджувались, та більш того, висновок складений в гривневому еквіваленті, тоді як валютою кредитного договору є долар США. Просив застосувати строки позовної давності, так як спірний кредитний договір був укладений 06.11.2017 року, що свідчить про звернення позивача до суду після спливу строків встановлених ст.257 ЦК України, та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 17.05.2017 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та по справі оголошено перерву. 12.06.2017 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області задоволено клопотання представника позивача про призначення судово-економічної експертизи та провадження у справі зупинено до її проведення. 26.07.2017 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області провадження у справі відновлено для надання додаткових документів, необхідних для проведення судово-економічної експертизи, та щодо уточнення експертного завдання. 18.08.2017 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області погоджено строк проведення судово-економічної експертизи та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, по справі оголошено перерву. 17.10.2017 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області задоволено клопотання судового експерта про уточнення поставлених на вирішення питань в ухвалі Білозерського районного суду Херсонської області від 12.06.2017 року та провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 29.03.2018 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області провадження у справі відновлено, в зв`язку з надходженням до суду висновку про проведення експертизи. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує просить їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає з підстав зазначених у запереченнях, просив відмовити у їх задоволенні. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, свідка [PERSON] та [PERSON] допитаного в якості свідка, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності у їх взаємозв`язку, дійшов переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 06.11.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» (ПАТ «ФІДОБАНК» - правонаступник всіх прав і обов`язків) та [PERSON] було укладено кредитний договір з фізичною особою № 014/2181/18/06320, відповідно до якого позивачу надавався кредит в сумі 24000 доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 05.11.2007 року (включно), із сплатою 14,00 % річних. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 06.11.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено Договір поруки №014/2181/1806320/2, відповідно до якого [PERSON] зобов`язувалася в повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з укладеного кредитного договору. Також, для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено 06.11.2007 року договір іпотеки №014/2181/18/06320/1 між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В., за №3956, відповідно до якого в якості забезпечення виконання зобов`язань передано житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Пленум Верховного Суду України в п.п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз`яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з частинами першою та третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168 (які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди), зобов`язують банки надавати детальну інформацію про сукупну вартість кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто вона необов`язково має бути викладена як окремий документ. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Судом встановлено, що згідно додатку №1 до кредитного договору, банк повідомляв позивача про орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту та реальну процентну ставку, із зазначенням відповідно до чинного на момент підписання кредитного договору законодавства, відсоткової ставки, суми ануїтентного платежу, вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням обслуговуванням, погашенням кредиту: комісія за РКО позичкового рахунку, тариф за ведення поточного рахунку, тариф за видачу готівки, тариф за перерахування грошового переказу на користь іншої особи, послуги незалежного оцінювача, вартість послуг нотаріуса, а також, щодо страхування позичальника, страхування нерухомого майна, страхування КАСКО, страхування цивільної відповідальності та щодо державного реєстру обтяжень рухомого майна, державного реєстру іпотек. Відповідно до Повідомлення позичальника, а саме пункту «Інші супутні послуги та фінансові зобов`язання Позичальника, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашення кредиту», банком було зазначено всі послуги (які перелічені також в Додатку до Повідомлення) включно із тарифами за їх надання. Відповідно п.1.3 Кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно шляхом плати кожного місяця рівних платежів (надалі-ануїтетні платежі). З цього випливає, що позичальник підписанням кредитного договору надав згоду, на погашення заборгованості саме шляхом внесення ануїтетних платежів. Крім того, повідомленням передбачено, що з підписанням цього повідомлення позичальник (споживач) підтверджує, що він ознайомлений з умовами відкриття, ведення та закриття поточного рахунку, що відкривається з метою зарахування кредитних коштів, які викладені в Правилах ведення поточних рахунків фізичних осіб в ВАТ «Ерсте банк», затверджених постановою Правління Банку від 29.05.2007р. №П-226/07. Пунктом 8.1. кредитного договору передбачено, що договір набуває чинності з дати його укладення та діє до повного погашення кредитної заборгованості (суми кредиту, відсотків за користування, комісій, штрафів та пені). Судом також встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач - [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки (п.1.1), порядку нарахування відсотків (п.1.3, 3.4), переліку, розміру й бази розрахунку неустойки(пені) (п.5.3, 9.1); періоду внесення платежів (п.5.2 та Додаток до кредитного договору), відповідальність за порушення умов договору (п.9.1, 9.2). Враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору, позивач з моменту підписання цього договору був обізнаний щодо оплатності кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту. Додатком до Договору визначено розмір щомісячних платежів як за тілом кредиту, так і в розрізі процентів. При цьому позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просив змінити або роз`яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору. Суд не приймає до уваги висновок, складений ФОП [PERSON] за аналізом розрахунків по кредитній заборгованості за договором № 014/2181/18/06320 від 06.11.2007 року, оскільки з нього не вбачається на підставі яких саме документів спеціаліст дійшов вказаного висновку, а також вказаний висновок не відповідає вимогам ст.ст.71, 78 ЦПК України. Разом з тим, з дослідженого судом висновку експерта №2597, за результатами проведеної судово-економічної експертизи від 20.08.2018 року, вбачається, що нарахування банком розміру щомісячного платежу здійснювалося правильно та є таким, що відповідає умовам, зазначеним на момент укладення кредитного договору в Додатку №1 та «Повідомлення позичальника фізичної особи про умови надання споживчого кредиту». Нарахування відсотків здійснювалось за відсотковою ставкою 14% річних, із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році, як передбачено кредитним договором. Також вказано, що відображення в бухгалтерському обліку банку видачі кредитних коштів відповідає вимогам чинного на момент укладення договору законодавства України. Крім того, експертом не встановлено чи відповідає метод нарахування у період з 06.11.2007 року по 15.09.2014 року процентів за користування кредитом за договором, у зв`язку з відсутню положення щодо методів нарахування відсотків за користування кредитними коштами та зазначено, що кредитний договір не містить ефективну ставку відсотка (реальну процентну ставку) та сукупну вартість (абсолютне здорожчання кредиту), а реальна процента ставка складає 15,56% та з урахуванням супутніх послуг за період 06.11.2007 року по 15.09.2014 року складає 16,15%. Отже, наведені позивачем посилання на неповноту інформації, наданої Банком перед укладенням договору, як на підставу визнання недійсним кредитного договору, не заслуговують на увагу, оскільки при укладенні кредитного договору, волевиявлення його сторін було спрямовано на надання і отримання в кредит коштів для задоволення споживчих потреб позивача, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договір вчинений в письмовій формі, встановленій законом для його виду, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З урахування того, що в кредитному договорі передбачені всі умови, які є обов`язковими для цього виду договору, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, як права, так і обов`язки, а також відповідальність за неналежне виконання умов договору, він підписаний обома сторонами, а тому є законним, правомочним і підлягає виконанню сторонами. Разом з тим, експертом не встановлено, та з матеріалів справи не вбачається, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, а відтак і відсутні підстави вважати, що такими діями відповідача позивача було введено в оману. Відповідно до ст. 3, 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач не заперечував факт укладання вказаного договору та отримання кредитних коштів за умовами договору, сторони виконували умови кредитного договору, позивач здійснив часткову оплату кредитних коштів, не був позбавлений можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено частиною другою статті 1056 ЦК України, але таких дій не здійснив. З урахуванням вищевикладеного суд дійшов переконання, що позивач був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв`язку із чим підстав для визнання кредитного договору недійсним в повному обсязі. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в Постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 444/484/15-ц). Щодо заяви відповідача про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог в наслідок спливу позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року у справі № 6-33530ск15 з урахуванням зазначених положень законодавства щодо строку позовної давності, перш ніж застосовувати позовну давність, судам необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого останній звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Оскільки судом відмовлено в позові з підстав його необґрунтованості, порушення прав позивача не доведено, заява відповідача про застосування до заявлених позовних вимог положень ч.4 ст.267 ЦК України та відмови в позові у зв`язку зі спливом позовної давності задоволенню не підлягає. Крім того, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, що були понесені позивачем, у відповідності до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed