Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Прокурор звернувся до суду в інтересах держави з даним позовом, в якому , частково змінивши позовні вимоги зазначив, що [PERSON] для ведення фермерського господарства передані земельні ділянки з кадастровими номерами: -5920981200:03:001:0530 площею 17,9942 га; -5920981200:03:001:0550 площею 18,7029 га; -5920981200:03:001:0532 площею 23,0360 га; -5920981200:04:002:0216 площею 55,0582 га; -5920981200:03:001:0542 площею 6,9990 га; -5920981200:03:002:0433 площею 28,3429 га; -5920981200:03:001:0535 площею 4,6337 га; на території Буриківської сільської ради та під кадастровим номерами 5920982000:04:001:0241 площею 13,8544 га, 5920982000:04:002:0227 площею 3,7393 га на території Воскресенської сільської ради Буринського району Сумської області. В подальшому, [PERSON], не маючи намірів займатися фермерським господарством, в порушення договору оренди, передав ці земельні ділянки в суборенду ПСП «СЛОБОЖДАНЩИНА АГРО». Посилаючись на те, що [PERSON], передавши земельні ділянки в суборенду порушив умови договору оренди та вимоги ЗУ «Про оренду землі» та ЗК України, просив припинити шляхом розірвання договори оренди вищевказаних земельних ділянок укладені 07.05.2014 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області та [PERSON]. В судовому засіданні прокурор Герасименко Ю.В. заявлені вимоги підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини викладені в позовній заяві. Представник Головного управління Держгеокадастру у Сумській області [PERSON] просила позов задовольнити пояснивши, що відповідачем [PERSON] було порушено ч.1 ст.8 ЗУ «Про оренду землі», оскільки останній не звертався до них із заявою про надання дозволу на право передачі вищевказаних земельних ділянок в суборенду та порушив умови договорів щодо цільового використання земельної ділянки. 29.09.2017 року управлінням були винесені накази про припинення оренди пяти земельних ділянок [PERSON], однак угода про їх розірвання ще не укладена. Підтримуючи позов прокурора, просила припинити всі договори оренди укладені між управлінням та [PERSON] шляхом їх розірвання. Представник відповідачів [PERSON] не визнаючи позовних вимог вказала, при передачі [PERSON] земельних ділянок в суборенду ПСП «СЛОБОЖДАНЩИНА АГРО» в жодній мірі не порушено інтересів держави оскільки земельні ділянки використовувалися за їх цільовим призначенням та своєчасно сплачувалась орендна плата визначена договором оренди та інші податки. Всі договори суборенди в теперішній час є розірваними. Також, Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області, відповідно до заяви [PERSON], видані накази на припинення оренди землі на частину земельних ділянок. Решта залишається в обробітку фермерського господарства [PERSON], оскільки у нього є відповідні засоби та сільськогосподарська техніка. Просила в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, 07.05.2014 року між Головним управлінням Держземагенства у Сумській області та [PERSON] укладено девять договорів оренди землі на земельні ділянки, що перебувають у державній власності, з кадастровими номерами: 5920981200:03:001:0530 площею 17,9942 га;5920981200:03:001:0550 площею 18,7029 га;5920981200:03:001:0532 площею 23,0360 га;5920981200:04:002:0216 площею 55,0582 га;5920981200:03:001:0542 площею 6,9990 га; 5920981200:03:002:0433 площею 28,3429 га; 5920981200:03:001:0535 площею 4,6337 га, що розташовані на території Буриківської сільської ради та земельні ділянки з кадастровими номерами 5920982000:04:001:0241 площею 13,8544 га, 5920982000:04:002:0227 площею 3,7393 га, що розташовані на території Воскресенської сільської ради Буринського району Сумської області (а.с.19-81). За умовами вказаних договорів, які є однотипними, [PERSON], як орендар, приймає в строкове (14 років) платне користування визначені земельні ділянки з платною орендної плати виключно у грошовій формі в розмірі 4 відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (п.п.1-4). Земельна ділянка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства (п.5), орендар зобовязаний використовувати взяту в оренду земельну ділянку за цільовим призначенням (п.п.5.3). Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у пятиденний строк після державної реєстрації права оренди за актом приймання-передачі земельної ділянки (п.6.2).На орендованих земельних ділянках встановлені обмеження (обтяження) щодо заборони на зміну їх цільового призначення без проекту землеустрою (п.8.1). Орендар земельних ділянок зобовязаний приступити до їх використання в строки , встановлені договором оренди землі, виконувати встановлені щодо обєкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі (п.9.4). Орендована земельна ділянка або її частини може передаватися орендарем у суборенду без зміни її цільового призначення, а зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін (п.12). Дія договорів припиняється шляхом їх розірвання, в тому числі, за рішенням суду внаслідок невиконання другою стороною обовязків передбачених цими договорами (п.13.3). Державна реєстрація права оренди здійснена 15.12.2015 року на земельні ділянки, розташовані на території Буриківської сільської ради Буринського району, Сумської області та 29.08.2015 року на земельні, що розташовані на території Воскресенської сільської ради Буринського району Сумської області, що вбачається з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.82-116). Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст.25 цього ж Закону орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди (ст.24 Закону). Частиною 1 статті 8 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому (ч.2 Закону). Аналогічне правове положення щодо обов'язковості згоди орендодавця на передання земельної ділянки орендарем в суборенду містить й ч.6\~ст. 93 ЗК України. Між тим, судом встановлено, що відповідач [PERSON]. без погодження з орендодавцем, в особі Головного управління Держземагенства у Сумській області, 29.08.2015 року на всі отримані в оренду земельні ділянки уклав договори суборенди з ПСП «СЛОБОЖАНЩІНА АГРО», за умовами якого передав зазначеному підприємству в суборенду вищевказані земельні ділянки строком на 14 років, що не оспорюється відповідачами і підтверджено копіями договорів суборенди (а.с.130-165). При цьому державна реєстрація права суборенди земельних ділянок, що розташовані на території Буриківської сільської ради, була проведена 17.12.2015 року, а земельних ділянок розташованих на території Воскресенської сільської ради - 16.12.2015 року, що вбачається також із вищевказаних інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. Даючи оцінку наведеним обставинам та діям відповідачів, суд зважає на таке. Зокрема, із системного аналізу положень статей 22, 31, 93, 124 ЗК України вбачається, що землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Частинами другою та третьою ст.134 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені випадки, коди земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок , що перебувають у державній або колективній власності, здійснюється в порядку, встановленому ст.123 цього Кодексу, зокрема в разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Разом з тим відносини повязані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України. У таких правовідносинах цей закон є спеціальним нормативно-правовим актом, а земельний кодекс загальним. Відповідно до ч. 1\~ ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) \~фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Статтею 7 цього Закону передбачено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.\~\~\~\~ Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Таким чином, за змістом статей 1,7,8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна місити сукупність передбачених частиною 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури фермерського господарства як прощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними субєктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обовязковою процедурою без проведення земельних торгів. Аналогічні висновки викладені і в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.05.2016 року (справа №6-248цс16), які мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з матеріалів справи, після створення фермерського господарства «Агро-ВИР», засновником та головою якого є [PERSON] (а.с.237-250), останнє жодного дня вирощуванням сільськогосподарської продукції чи її переробкою на отриманих в оренду земельних ділянках не займалося, оскільки ці земельні ділянки були практично відразу, ще до реєстрації права оренди, передані в суборенду ПСП «СЛОБОЖАНЩІНА АГРО». Таким чином суд вважає, що [PERSON] отримуючи в оренду вищевказані земельні ділянки для ведення фермерського господарства не мав спроможності вести господарство такого виду, виробляти сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою з метою отримання прибутку на цих земельних ділянках. Та обставина, що зазначені договори суборенди були розірвані в добровільному порядку між їх сторонами 03.01.2017 року (а.с.201-227), не спростовує висновків суду про порушення умов договорів оренди [PERSON]. Доводи представника відповідачів, що при передачі в суборенду земельних ділянок не змінилося їх цільового призначення суд вважає хибними. Зокрема, ст.19 ЗК України закріплені наступні категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою\~статті 20 ЗК\~України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення. Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою\~статті 22 ЗК\~України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. У свою чергу відповідно до частини третьої\~статті 22 ЗК\~України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, а сільськогосподарським підприємствам тільки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Статтями\~31,\~33-37\~цього\~Кодексу\~встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель. Зокрема, ч.1 ст.31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися, в тому числі, із земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земель, що відводяться для фермерського господарства, додатково підтверджується положеннями\~статті 121 ЗК, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки. При цьому абзац другий частини п'ятої\~статті 20 ЗК України\~встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями\~31,\~33-37\~цього\~Кодексу. Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель, земельні ділянки сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню. Відповідно до ст.1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі. ЗК України\~передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства. Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватися виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України). Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного законом. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в Постанові від 08.04.2015 року в справі № 6-32цс15, яка повинна враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм матеріального права. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] були передані в оренду земельні ділянки які відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства. А згідно умов укладених договорів оренди земельних ділянок, орендарю встановлено заборону на зміну їх цільового призначення без проекту землеустрою. Між тим, ПСП «СЛОБОЖАНЩІНА АГРО» може використовувати земельні ділянки, відповідно до ч.3 ст.22 ЗК України, лише для товарного сільськогосподарського виробництва, однак відповідачем, всупереч вимогам вищевказаного законодавства та умов договору, не було здійснено заміну виду використання земельної ділянки у встановленому законом порядку. Як вказувалося судом вище, право суборенди на зазначені земельні ділянки було припинено за угодою сторін однак вже після подання даного позову, про що свідчить реєстрація розірвання договорів суборенди лише на початку березня 2017 року. На думку суду ця обставина підтверджує, що і самі відповідачі визнали факт неправомірного використання земельних ділянок за договорами суборенди. Однак суд вважає, що вказана обставина не звільняє відповідача [PERSON] від цивільної відповідальності за порушення закону та умов договорів оренди земельних ділянок. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 року №294-р Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру передано функції і повноваження Державного агентства земельних ресурсів, що припиняється. Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 03.03.2015 року №6 затверджено Положення про Головне управління Держеокадстру у Сумській області, відповідно до якого останнє здійснює розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначних Земельним Кодексом України, на території Сумської області. Виконуючи свої функції, Головне управління Держеокадстру у Сумській області наказами від 29.09.2017 року визначило про припинення оренди земельних ділянок за заявою [PERSON] з наступними кадастровими номерами: 5920981200:03:001:0530 площею 17,9942 га; 5920981200:03:001:0550 площею 18,7029 га; 5920981200:03:001:0532 площею 23,0360 га;5920981200:04:002:0216 площею 55,0582 га; 5920981200:03:002:0433 площею 28,3429 га.. Угоди про розірвання договорів оренди цих земельних ділянок на день розгляду справи не укладені і державна реєстрація розірвання договорів оренди не проведена. Згідно ч.2\~ст. 651 ЦК України\~договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до\~ст. 783 ЦК України\~наймодавець має право вимагати розірвання договору найму якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі. Відповідно до\~ст. 143 ЗК України\~примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Таким чином, з огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, суд приходить до висновку, що позов прокурора є обґрунтованим, оскільки беззаперечно встановлено факт порушення умов договору відповідачем [PERSON] внаслідок тривалого використання переданих йому в оренду земельних ділянок не за цільовим призначенням, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з врахуванням задоволення позову в межах змінених позовних вимог, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь прокуратури Сумської області підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору при поданні позовної зави до суду в розмірі 1600 грн.. У звязку із зменшенням позовних вимог та заяви позивача, суд вважає, що на користь прокуратури Сумської області, відповідно до п.1) ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», із спеціального фонду Державного бюджету України підлягає поверненню частина судового збору в сумі 1600 грн., яка була сплачена згідно платіжного доручення №1936 від 27.12.2016 року при поданні позову до Буринського районного суду Сумської області.

Outcome: approved