Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з позовною заявою до відповідача та просить надати дозвіл на оформлення документів та виїзд за межі України сина позивачки [PERSON], [INFO], строком на два роки , без дозволу його батька [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримала та пояснила суду, що після розірвання шлюбу з [PERSON] їх спільний син [PERSON] проживає з нею. З 14 лютого 2016 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Російської Федерації [PERSON], від шлюбу [INFO] року у них народився син [PERSON]. Разом з сім'єю вона має намір тимчасово виїхати за місцем проживання її теперішнього чоловіка у м. Москву Російської Федерації, де він має житло та можливість гідно утримувати сім'ю, проте відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд їх малолітнього сина. Вважає, що необґрунтована позиція відповідача шкодить інтересам дитини, тому просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, свої заперечення ґрунтував на тому, що у разі виїзду сина до Російської Федерації він не матиме можливості з ним бачитися, так як не має достатньо коштів на поїздки до м. Москва. Вказує, що піклується про інтереси дитини, припускає, що у Російській Федерації до його сина - українця можуть погано ставитися через напружені відносини між двома країнами. Представники виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області в особі органу опіки та піклування в судовому засіданні пояснили, що питання щодо надання дозволу на виїзд малолітнього [PERSON] разом з матір'ю до Російської Федерації було предметом обговорення на засіданні опікунської ради. Після спілкування з [PERSON] та вивчення представлених нею документів було вирішено погодити можливість надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Російської Федерації. Вислухавши пояснення сторін, представників третьої особи, свідчення свідка, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач перебувала у шлюбі з [PERSON], який рішенням Світловодського міськрайонного суду від 11 вересня 2012 року розірваний. (а.с. 10) Сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю та на утримання якого відповідач сплачує аліменти. (а.с. 11-12, 13) Згідно довідок Дошкільного навчального закладу № 7 від 29 травня 2015 року, навчально - виховного комплексу «Гімназія - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 4» від 22 грудня 2016 року [PERSON] участі у вихованні свого сина [PERSON] не приймає. (а.с.14, 92) 14 лютого 2016 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Російської Федерації [PERSON] (а.с. 16, 17) 08 серпня 2016 року у них народився син [PERSON]. (а.с. 18) Чоловік позивачки [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS], яка має 2 окремі кімнати , площею 41, 7 кв.м., яка є власністю його матері [PERSON]. Дані обставини підтверджуються випискою з домової книги № 2082240 та довідкою житлово - комунального підприємства № 2082244 від 20 червня 2017 року. (а.с. 89, 90) Будучи допитаним в судовому засіданні як свідок [PERSON] засвідчив суду, що він проживає і офіційно працевлаштований у м. Москва та має намір жити там зі своєю дружиною та дітьми. Створені належні умови для проживання сім'ї , квартира буде виключно у їх володінні та користуванні, оскільки інші зареєстровані особи, а саме його мати та син від першого шлюбу фактично у ній не проживають. Його мати [PERSON] надає згоду на проживання у квартирі позивачки та дітей. Зазначає, що має достатній рівень матеріального забезпечення для належного утримання сім'ї, а позивач буде здійснювати догляд за дітьми. З [PERSON] у них склалися доброзичливі стосунки. Хлопчик матиме можливість навчатися у школі, вони вже зверталися до навчального закладу та готують для цього відповідні документи. Вирішуючи порушений спір суд виходив з такого. У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, зокрема п. 4 , передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З аналізу викладеного слід робити висновок , що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Суд в межах компетенції та з урахуванням обставин справи повинен вирішити питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини, зазначивши в рішенні суду як країну перебування, так і дати знаходження дитини у цій країні. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а тому на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Також в ст.3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. При цьому судом встановлено, що надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] відповідає інтересам дитини, оскільки відмова у цьому буде порушувати його право перебування з матір'ю, з якою він постійно проживає, при тому що його батько достатньої участі у його вихованні не приймає, що підтверджується документально та наведено судом вище. Права відповідача на спілкування з сином в даному випадку порушені не будуть, так як дозвіл є тимчасовим, крім того, участь у вихованні дитини та спілкування з нею не обов'язково має бути у формі особистих побачень. Відмова у наданні дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] за межі України призведе до розлуки дитини з матір'ю, що є неприпустимим. Це узгоджується з приписами Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, в якій принциповим положенням є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Заперечення відповідача з приводу позову суд вважає необгрнутованими та такими, що зводяться до припущень. З врахуванням всіх обставин справи, суд дійшов переконання щодо можливості надання дозволу на оформлення виїзних документів та виїзд за межі України до Російської Федерації дитині [PERSON], [INFO], у супроводі його матері [PERSON], без згоди та супроводу його батька [PERSON], строком на два роки, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили. З підстав ч. 1 ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved