Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом до Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на те, що 21 січня 2010 року помер [PERSON], який був рідним батьком позивача. Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 7,1056 га, кадастровий номер 6323985500:02:000:0192, яка розташована на території Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області та належала померлому на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії Р2 № 765882, виданого 02 січня 2003 року. За життя спадкодавець розпорядився своїм майном, склавши заповіт на імя позивача. Позивач в установлений законом строк звернулася з заявою про прийняття спадку до Третьої державної нотаріальної контори м. Севастополя, але на даний час не має можливості отримати свідоцтво про право власності за заповітом, оскільки територія АРК Крим та Севастополя визначена як тимчасово окупована територія України. На даний час позивач фактично вступила в володіння земельною ділянкою, оскільки здає її в оренду, отримує за рахунок оренди грошові кошти та сплачує податки за землю. В звязку з чим просить визнати за позивачем по справі право власності в порядку спадкування на вищевказану земельну ділянку. 02 квітня 2018 року представник позивача подала уточнену позовну заяву в якій просила визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на земельну ділянку, загальною площею 7,1056 га, яка знаходиться за адресою: с. Царедарівка, Лозівського району, Харківської області, КСП «Жовтень», кадастровий номер 6323985500:02:000:0192. Позивач в судове засідання не зявилася, про час та місце справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Представник позивача в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просив розглянути дану справу за відсутності представника, позовні вимоги визнають в повному обсязі, заперечень немає. Перевіривши матеріали справи, суд знаходить уточнений позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є громадянкою [PERSON] Федерації, що підтверджується копією паспорту № 45 11 200043, виданого 26.05.2011 року відділенням УФМС Росії по м. Москві по району Бутирський. Згідно ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обовязки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Позивач є донькою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії VІІ-УР № 1099186 від 24.05.1966 року, виданого Севастопольським міським бюро РАЦС, актовий запис № 1212. 21 січня 2010 року в місті Севастополь помер батько позивача [PERSON], про що в книзі реєстрації смертей відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополі зроблено актовий запис № 91 від 22.01.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І- АС № 030448 від 22 січня 2010 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 7,1056 гектарів в межах згідно з планом, розташованої на території Царедарівської сільської ради КСП «Жовтень» Лозівського району, Харківської області. Вищезазначена земельна ділянка на праві власності належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 № 765882, виданого Лозівською районною державною адміністрацією Харківської області 01 січня 2003 року. Згідно листа Міськрайонного управління у Лозівському районі та м. Лозова Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 66/124-18 від 30.03.2018 року вбачається, що станом на 01.01.2018 року нормативна грошова оцінка 1 га ріллі по Харківській області становить 32549 гривень 20 копійок. З листа в.о. завідуючої Лозівскої державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] № 497/01-16 від 20.04.2018 року вбачається, що Лозівською державною нотаріальною конторою Харківської області спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 51657986 від 20.04.2018 року 20 квітня 2010 року Третьою Севастопольською державною нотаріальною конторою на підставі заяви позивача заведено спадкову справу №313/2010 щодо майна [PERSON], який помер 21.01.2010 року. Позивач є єдиним спадкоємцем, який звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини. На даний час позивач не має можливості отримати свідоцтво про право власності за законом, тому вона звернулася до Міністерства юстиції України з проханням повідомити перебування спадкової справи, заведеної після смерті її батька. Згідно відповіді Міністерства юстиції України № 44088/В-25432/19 від 14.11.2017 року вбачається, що чисельність працівників Головного управління юстиції в Автономній [PERSON] Крим та м. Севастополі була повністю скорочена згідно з розподілом чисельності працівників територіальних органів юстиції на 2014 рік, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 25.04.2014 року № 92/7, але їх повноваження по виконанню обовязків не були передані іншим органам, в тому числі Третьої державної нотаріальної контори м. Севастополя. В звязку з чим було запропоновано звернутися до суду для захисту свого цивільного права. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. З роз'яснень, наданих Постанови Пленуму Верховного суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що особа яка не має змоги реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку набуває право на звернення до суду у порядку позовного провадження із вимогами щодо визнання права на спадщину. Оскільки, сільськогосподарська земельна ділянка, розташована на території Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області, знаходиться на території України, позивач через свого представника, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, звернулася із заявою про прийняття спадщини до Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори в установлений законом строк, але на даний час не має можливості отримати свідоцтво про право власності за законом, оскільки [PERSON] Крим та місто Севастополь визначений у відповідності до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначені, як тимчасово окупована територія, суд вважає, що дана позовна заява підсудна Лозівському міськрайонному суду Харківської області. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно зясовувати, чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. Згідно із ч. 2 ст. 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеної 22 січня 1993 року, підписаної 12 державами-учасницями, в тому числі Росією та Україною, ратифікованої Україною 10 листопада 1994 року, право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. До питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, до визначення застосовуваного права, застосовується Закон України «Про міжнародне приватне право», за ст. 70 якого, з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону, спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Частина 1ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до ст. 71 розділу Х Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. У відповідності до законодавства України спадкування здійснюється на підставі наступних норм права. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, спадкоємцем на спадкове майно після смерті спадкодавця [PERSON] є його донька - позивач по справі [PERSON] у відповідності до ст. 1261 ЦК України. Інших спадкоємців не має ні по закону ні по заповіту. Як вказано в позовній заяві позивач фактично спадок після смерті [PERSON] прийняла, про що свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 51657986 від 20.04.2018 року 20 квітня 2010 року Третьою Севастопольською державною нотаріальною конторою на підставі заяви позивача заведено спадкову справу №313/2010 щодо майна [PERSON], який помер 21.01.2010 року. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадок, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про це відмову. За таких обставин суд вважає, що позивач [PERSON] фактично спадок прийняла, заяву про відмову не писала, однак на даний час не має можливості отримати свідоцтво про право на спадок, тому за нею необхідно визнати право власності на відкрите після смерті [PERSON] майно. Таким чином відповідно до положень ч.ч.1,3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Загальний термін на прийняття спадщини встановлено до вимог ст. 1270 ЦК України у 6 місяців і розпочинається з дня відкриття спадщини. Після закінчення цього терміну у спадкоємця виникає право на отримання свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно згідно ст. 1298 Цивільного кодексу України видається після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які своєчасно прийняли спадщину (подача заяви про прийняття спадщини чи спільне сумісне проживання на момент смерті спадкодавця), жодними строками не обмежується, і звертатися за одержанням свідоцтва про право на спадщину можна будь-коли після закінчення шестимісячного строку. Як розяснив Пленум ВСУ у пункті 23 своєї постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, так як існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення у особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу. У постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 81 Земельного кодексу України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані обєкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Частиною 3 цієї ж статті Земельного кодексу України передбачено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані обєкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Таким чином, положеннями Земельного кодексу України передбачено набуття іноземними громадянами та особами без громадянства права власності лише на землі несільськогосподарського призначення. Частиною 4 вищенаведеної статті Земельного кодексу України, передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, отримані в спадщину іноземними юридичними особами, підлягають відчуженню протягом одного року. Таким чином, за змістом норм Земельного кодексу України, допускається успадкування земель сільськогосподарського призначення іноземними громадянами та особами без громадянства. При цьому, успадковані земельні ділянки сільськогосподарського призначення не можуть перебувати у приватній власності осіб без громадянства або іноземних громадян та повинні бути ними відчужені. Зокрема, частиною 1 статті 145 Земельного кодексу України передбачено, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Частиною 2 цієї ж статті зазначено, що у випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Отже, за відсутності факту добровільного відчуження іноземним громадянином чи особою без громадянства успадкованої земельної ділянки вона підлягає примусовому відчуженню. Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, суд приходить до висновку про те, що уточнені позовні вимоги позивача необхідно задовольнити, оскільки померлому [PERSON] за життя належало право власності на вищевказане нерухоме спадкове майно, позивач є спадкоємицею за законом, з метою захисту прав позивача на спадкування вищевказаного нерухомого майна, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню. Водночас, позивач повинна усвідомлювати, що землі сільськогосподарського призначення вона повинна відчужити протягом року з моменту переходу до неї права власності на них. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з позивача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 1608(одна тисяча шістсот вісім) гривень 01 копійку.

Outcome: approved