Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] подвійну суму завдатку, переданого за договором передачі грошової суми в рахунок забезпечення умов договору на купівлю будинку від 15.03.2021 у розмірі 2000 доларів США. Мотивуючи вимоги тим, що 15 березня 2021 року між позивачем та відповідачкою в присутності ФОП [PERSON] був укладений договір передачі грошової суми а рахунок забезпечення умов договору на купівлю будинку. Відповідно до умов договору, позивач передав відповідачці у якості забезпечення договору купівлі продажу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , завдаток у сумі 1000 доларів США. Повна вартість вказаного будинку 7000 доларів США. При оформленні договору купівлі продажу позивач зобов`язувався додатково передати власнику будинку залишок у розмірі 6000 доларів США. Всупереч попередній домовленості між сторонами, договір купівлі продажу будинку не був укладений у строк до 15.05.2021, з невідомих для позивача причин відповідачка відмовилася від продажу будинку. Від сплати у добровільному порядку подвійної суми завдатку відповідачка ухилилася. Ухвалою суду від 28.05.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що 15 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , в присутності фізичної особи підприємця [PERSON] укладено Договір передачі грошових коштів в рахунок забезпечення умов договору про купівлю будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до умов вказаного Договору [PERSON] передав [PERSON] завдаток у розмірі 1000 доларів США. Загальна вартість будинку становить 7000 доларів США. Угода повинна бути укладено строком до 15 травня 2021 року. \~ Попередній договір відповідно до діючого законодавства нотаріально посвідчений не був. Представник позивача у позові зазначає, що всупереч попередній домовленості між сторонами, договір купівлі продажу будинку не був укладений у строк до 15.05.2021, з невідомих для позивача причин відповідачка відмовилася від продажу будинку. Від сплати у добровільному порядку подвійної суми завдатку відповідачка ухилилася. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відносини з укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна регулюються ст.\~635\~ЦК України та параграфом 1 Глави 54 ЦК України. Статтею 657\~ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст.\~635\~ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Судом встановлено,що дійсно 15 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , в присутності фізичної особи підприємця [PERSON] укладено Договір передачі грошових коштів в рахунок забезпечення умов договору про купівлю будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] 1000 доларів США. При укладанні договору купівлі\~- продажу об`єкту нерухомості, зазначена сума зараховується в рахунок суми, що сплачується покупцем продавцю за об`єкт нерухомості, що продається. Попередній договір відповідно до діючого законодавства нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ч. 1 ст.\~570\~ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце у випадку наявності зобов`язання, яке повинно виникати на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ст.\~655\~ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона /продавець/ передає або зобов`язується передати майно /товар/ у власність другій стороні /покупцеві/, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно /товар/ і сплатити за нього певну грошову суму. Оскільки договір купівлі-продажу квартири між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Частина 2 ст.\~570\~ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. З цього випливає, що коли сторони хочуть визнати, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне: По перше, між сторонами має бути укладений письмовий договір про завдаток /ст. 547 ЦК України/, яким передбачаються зобов`язання сторін /сплата коштів боржником та передання майна, надання послуг, тощо кредитором/. Тобто це не може бути попередній договір, про укладення в майбутньому основного договору, це має бути саме основний договір, може бути пункт в основному договорі, окремий договір про завдаток, розписка або товарний чек. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважається авансом. По друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі. В цьому договорі /розписці або товарному чеку/ має бути указано, що внесена сума є саме завдатком. В іншому випадку це буде не завдаток а аванс. По третє , завдаток є способом забезпечення реального зобов`язання. Тобто, спочатку має існувати саме зобов`язання, а вже потім завдаток, який його забезпечує. Іншими словами завдаток не є самостійним зобов`язанням. Він є тільки способом забезпечення іншого зобов`язання і повністю від нього залежить. Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вище наведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком а авансом. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс повинен його повернути. Відповідно до правової позиції ВСУ, викладених в ухвалах Судової палати з цивільних справ від 26.02.2004, від 13.10.2005, а також від 21.06.2006 року, залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. Якщо ж сторони домовилися укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались. Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеною у постанові від 13.02.2013 р. у справі № 6-176цс.12, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору який-би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом який підлягає поверненню. Якщо покупець, бажаючи в майбутньому придбати товар, нерухоме майно, вносить продавцеві частину коштів. Продавець приймає ці кошти під зобов`язання у майбутньому продати саме дане нерухоме майно саме цьому покупцеві то це не є завдаток, це є аванс, що має місце в даній справі. Якщо сторони підписали договір купівлі-продажу на наступних умовах: Продавець зобов`язується продати покупцеві товар, покупець зобов`язується прийняти цей товар і оплатити його вартість. На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором покупець вносить завдаток в певній сумі. Це прямо зазначено в договорі. Крім цього, в договорі обумовлено ціну, строк оплати, інші істотні умови. Відтак, внесені кошти під час підписання договору є завдатком з усіма наслідками. З вище викладеного слідує, що внесена частина коштів в рахунок придбання якогось товару чи, в даному випадку, нерухомого майна сама по собі ще не є завдатком, як би її не назвали. Для того щоб внесена частина коштів була завдатком необхідно все юридично правильно оформити. Також, згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року № 711/5065/15-ц, «посилання заявника на те, що саме з вини іншої особи сторони не уклали основний договорів, а тому позивачка за первісним позовом втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є\~авансом,\~підлягає поверненню\~особі, яка їх сплатила,\~незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Враховуючи, що сторони домовилися укласти договір у майбутньому, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору кошти визнаються авансом, а тому повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались. Частиною третьою статті\~12, частинами першою, п`ятою, шостою статті\~81 ЦПК\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині другій\~статті 78 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оскільки судом визначено правову природу переданих позивачем відповідачам коштів, які є авансом, ці кошти підлягають поверненню [PERSON] , не залежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору купівлі-продажу квартири. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про часткове задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно із ч. 1ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (50%), а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 454 грн. 00 коп.

Outcome: partial