Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Представник позивача у березні 2017 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що 08.01.2012 року помер [PERSON], після його смерті [PERSON] районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №232/2012 за заявою позивача про прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка є дружиною померлого, а батько померлого [PERSON] [PERSON] відмовився від спадщини на користь позивача. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 50,0 гектарів для організації фермерського господарства, що була виділена йому згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею від 24.06.1997 року №002819. Рішенням [PERSON] районної Ради народних депутатів сьомої сесії ХХІ скликання від 18.09.1991 року «Про відвід земельної ділянки для організації фермерського господарства [PERSON]Б.» було вирішено відвести [PERSON] земельну ділянку площею 50 га. для організації виробничо-господарської діяльності селянського господарства. За життя [PERSON] заснував фермерське господарство «Мрія». Згідно із статутом членами фермерського господарства «Мрія» є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 23.02.2004 року №81 було надано дозвіл на розробку проекту відведення ділянки у розмірі земельної частки (паю) голові та членам фермерського господарства «Мрія». В подальшому [PERSON] на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 04.10.2005 року №331 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №166757 та став власником земельної ділянки площею 4,2445 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради. Крім [PERSON] на підставі указаного розпорядження від 04.10.2005 року №331 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також отримали Державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯД №166760, серії ЯД №166759 та серії ЯД №166758, на підставі яких набули у власність із землі 50 га, наданих [PERSON] для організації фермерського господарства, земельні ділянки площею 4,2351 га, 4,2511 га та 4,2448 га, які розташована на території [PERSON] сільської ради Отже, з виділених померлому [PERSON] для організації та використання фермерського господарства «Мрія» 50 га землі було розпайовано та приватизовано членами фермерського господарства «Мрія» 16,9755 га землі. [PERSON] 09.02.2017 року звернулася із заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] на загальну ділянку площею 50,0 гектарів для організації фермерського господарства, що була виділена [PERSON] згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею. Державним нотаріусом Охтирської районної державної нотаріальної контори [PERSON], що в порядку заміщення виконує обовязки державного нотаріуса [PERSON] районної державної нотаріальної контори постановою від 09.02.2017 року №127/01-31 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку так як державний акт від 24.06.1997 року №002819 є тимчасовим документом, що підлягав обміну до 15.03.1994 року та він не є документом, що підтверджує належність цього майна спадкодавцеві. Ураховуючи факт паювання земельної ділянки у 2006 році представник позивача вважав, що остаточною позовною вимогою щодо визнання права власності є 33,0245 га землі (50,0 га 16,9755 га). Посилаючись на указані обставини, представник позивача [PERSON] остаточно уточнивши 26.02.2018 року свої позовні вимоги просить суд визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 33,0245 га., для організації фермерського господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради, в порядку спадкування після смерті [PERSON], [INFO], який помер 08.01.2012 року (а.с. 4-7, 129-131). Представник позивача [PERSON] та позивач в судове засідання не зявилися, повідомлені належним про час і місце судового розгляду справи (а.с.112,113). Представник позивача подав заяву, в якій просив судове засідання 26.02.2018 провести без його участі (а.с.116). Представник відповідача [PERSON] сільської ради Сумської області у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду справи (а.с.111), представник сільської ради [PERSON] надав заяву про те, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить розглядати справу без участі представника сільської ради (а.с. 87). Представник відповідача - [PERSON] районної державної адміністрації Сумської області у судове засідання не зявився, указаний відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи (а.с.108). [PERSON] районна державна адміністрація Сумської області подала письмові пояснення щодо заявлених [PERSON] позовних вимог, в яких міститься клопотання про розгляд справи без участі представника адміністрації. За змістом письмових пояснень [PERSON] районна державна адміністрація вважає, що чинним земельним законодавством України не передбачено можливості переходу права довічного успадкування землеволодіння, посвідченого державним актом, до спадкоємців, але діюче законодавство України водночас не позбавляє спадкоємців можливості звернутися до суду із позовом про визнання за ними права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, яка належала спадкодавцю. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Земельним Кодексом [PERSON] РСР від 18 грудня 1990 року було запроваджено право довічного успадкованого володіння землею. Земля надавалася Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Після запровадження права колективної та приватної власності на землю у 1992 році, в Земельному Кодексі в редакції від 13 березня 1992 року право довічного успадкованого землеволодіння передбачено не було. Таким чином, з 13 березня 1992 року надання земельних ділянок громадянам у довічне успадкування землеволодіння було припинено, проте, ті особи, які набули це право до вказаної дати, зберігали право довічного успадкованого землеволодіння до того моменту, доки вони переоформлять земельну ділянку на одному із прав передбачених чинним земельним законодавством. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради РСР від 18.12.1990 №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного Кодексу України РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 року №1492 дію вказаного проекту продовжено до 01.01.2008 року. У чинному Земельному Кодексі України від 25 жовтня 2001 року, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право довічного успадкованого землеволодіння також не передбачено (а.с.115). Представник відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Сумської області у судове засідання не зявився, будь-яких заяв, заперечень до суду не надав, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи (а.с. 110). Третя особа державний нотаріус Охтирської районної державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, також вказав, що заперечень не має (а.с.57, 66, 70, 78, 96, 114). Ухвалою суду від 25.10.2017 року було прийнято до розгляду заяву представник позивача про зменшення розміру позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 1 га для організації фермерського господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради, в порядку спадкування після смерті [PERSON] (а.с.76,77). Ухвалою суду від 30.11.2017, що була постановлена протокольно, за заявою представника позивача було залучено до участі у справі співвідповідачів Головне управління Держгеокадастру у Сумської області, [PERSON] районну державну адміністрацію Сумської області (а.с.89-91). Ухвалою суду від 26.02.2018 року, що була постановлена протокольно, було прийнято до розгляду заяву представник позивача про збільшення розміру позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 33,0245 га для організації фермерського господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради, в порядку спадкування після смерті [PERSON] (а.с.129-131). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що [PERSON] на підставі рішення [PERSON] районної Ради народних депутатів від 18.09.1991 року отримав державний акт №002819 на право довічного успадковуваного володіння землею, [PERSON] було надано у довічне успадковане володіння 50 га. землі для організації фермерського господарства (а.с. 9-13). [PERSON] та [PERSON] 26.12.1991 року було укладено установчий договір, посвідчений нотаріусом [PERSON] державної контори [PERSON], за змістом якого сторони будучи володільцями земельних угідь на території [PERSON] сільської ради Тростянецького району розміром 50 га та 49,5 га відповідно обєднали їх із створенням єдиного фермерського господарства, якому присвоїли назву «Мрія», з метою спільної обробки та вирощування сільськогосподарської продукції (а.с.136). Фермерське господарство «Мрія» було зареєстроване у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців 26.01.1995 року (а.с.135). Розпорядженням голови [PERSON] районної державної адміністрації від 15.01.2004 року було затверджено нову редакцію Статуту фермерського господарства «Мрія», за змістом якого членами господарства є [PERSON], який є його головою, а також [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.132-134). За заявою указаних чотирьох членів фермерського господарства «Мрія» розпорядженням голови [PERSON] районної державної адміністрації від 23.02.2004 року № 81 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) за рахунок земель раніше наданих фермерському господарству у користування на території [PERSON] сільської ради (а.с.138). Після розробки проекту відведення земельних ділянок на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 04.10.2005 року №331 позивач [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 12.12.2006 року отримали Державні акти на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 166760, ЯД 166757, ЯД 166758, ЯД 166759 відповідно, якими підтверджено набуття у приватну власність указаними особами земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території [PERSON] сільської ради, площею 4,2351 га, 4,2445 га, 4,2511 га, 4,2448 га відповідно (а.с.139-142). За таких обставин, члени фермерського господарства «Мрія» у грудні 2006 року за рахунок земель, що використовувались цим господарством набули у власність земельні ділянки загальною площею 16,9755 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території [PERSON] сільської ради Тростянецького району Сумської області. Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 08.04.2015 року за [PERSON] визнано право власності на фермерське господарство «Мрія», як цілісний майновий комплекс, юридична адреса: вул.Шевченко, 13 с.Новоселівка, Тростянецького району, Сумської області у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 08.01.2012 року (а.с.14). З довідки, виданої виконкомом [PERSON] сільської ради від 24.05.2017 року №216/02-24 вбачається, що [PERSON] використовує земельну ділянку площею 50 га. фермерським господарством «Мрія» (а.с.137). Судом установлено, що [PERSON] державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] від 06.07.2012 року про прийняття спадщини була заведена спадкова справа № 232/2012 року після смерті 08.01.2012 року її чоловіка [PERSON], який мешкав у с.Новоселівка Тростянецького району Сумської області. Батько померлого - [PERSON] 06.07.2012 подав заяву до державного нотаріуса про відмови від спадщини на користь позивача [PERSON] (а.с.8). Постановою державного нотаріуса [PERSON] від 29.02.2017 року позивачу [PERSON], яка звернулась з питання отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну ділянку для організації фермерського господарства на підставі рішення [PERSON] районної ради сьомої сесії 21 скликання від 18.09.1991 року, на яку видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею № 002819, позивачу державним нотаріусом було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкоємцем було надано тимчасовий документ на спірну земельну ділянку, який підлягав обміну до 15.03.1994 року (а.с.47). Відповідно до роз'яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як установлено судом спадщина після смерті [PERSON] відкрилась 08 січня 2012 року. До спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року, застосовуються правила книги шостої ЦК України. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1216, 1218 ЦК України). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на відповідне майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Представник позивача просить суд визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 33,0245 га., надану [PERSON] для організації фермерського господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради і належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 002819, отриманого на підставі рішення [PERSON] районної ради сьомої сесії 21 скликання від 18.09.1991 року (а.с.9). Відповідно до\~статті 6 Земельного кодексу [PERSON] РСР\~у редакції станом на 18.12.1990 року (був чинним на час отримання [PERSON] Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 002819)\~у\~довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам [PERSON] РСР для: ведення селянського (фермерського господарства);\~ведення особистого підсобного господарства;\~будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель;\~садівництва;\~дачного і гаражного будівництва;\~традиційних народних промислів;\~у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання. Порядок успадковування права володіння земельною ділянкою визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства [PERSON] РСР. Отже, виходячи зі змісту статті 6 Земельного кодексу [PERSON] РСР у редакції від 18.12.1990 року [PERSON] набув право володіння земельною ділянкою державної форми власності і саме право володіння підлягало спадкуванню відповідно до Земельного кодексу [PERSON] РСР та інших актів законодавства [PERSON] РСР. Порядок надання державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та його форма були затверджені Постановою Верховної Ради [PERSON] РСР від 27 березня 1991 року №889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок» Право приватної власності громадян на землю було запроваджено Земельним кодексом України в редакції від 13 березня 1992 року. Відповідно до пункту 8\~Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі»\~громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до\~Земельного кодексу України. Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп визначено, що Земельним кодексом [PERSON] РСР від 18 грудня 1990 року запроваджено нову форму володіння землею: довічне успадковуване володіння. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу. Отже, [PERSON] був користувачем спірної земельної ділянки, яку він отримав для організації фермерського господарства, і саме право користування може переходити у порядку спадкування до його спадкоємців. Позивачем не надано доказів набуття [PERSON] права приватної власності на земельну ділянку площею 33,0245 га, надану [PERSON] в успадковуване довічне володіння для організації фермерського господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради. Позивач, спадкодавець [PERSON] та інші члени фермерського господарства реалізували своє право на безоплатне отримання у приватну власність земельних ділянок із земель, переданих довічне успадковуване володіння для організації фермерського господарства загальною площею загальною площею 16,9755 га. І таке право указані особи набули за розпорядженням голови [PERSON] районної державної адміністрації у порядку від 04.10.2005 року №331 на підставі статей 118-121 Земельно кодексу України (у редакції станом на час видання указаного розпорядження) у межах норм безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство, тобто по 4,2 га кожен з членів фермерського господарства «Мрія». Після безоплатної передачі у приватну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельних ділянок площею по 4,2 га кожному, спірна земельна ділянка площею 33,0245 га залишилась і перебуває на цей час не у приватній формі власності, а залежно від її розташування у межах адміністративних меж с.Білка чи за її межами перебуває у державній чи комунальній власності. Отже, оскільки за життя спадкодавець [PERSON] не набув права приватної власності на земельну ділянку площею 33,0245 га, то спадкоємець [PERSON] також не набуває права власності у порядку спадкування. Право довічного успадковуваного володіння є окремим титулом права на землю, який не є тотожним титулу права власності на землю, про що помилкового зазначає представник позивача у поясненнях до позовної заяви. Крім того, із прийняттям Земельного кодексу України від 13.03.1992 року не була передбачена автоматична зміна титулів права на землю із права довічного успадковуваного володіння на право приватної власності на землю. Отже, оскільки заявлена вимога про визнання за [PERSON], саме права власності на спірну земельну ділянку у порядку спадкування, а не права довічного успадковуваного володіння, яке належало [PERSON], з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог представника позивача [PERSON] в інтересах [PERSON], а тому його позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed