Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

Представник позивача на підставі довіреності, [PERSON], звернувся до суду з позовом у інтересах [PERSON] до ККУП «ФК «Житло-інвест», з урахування останніх уточнень від 19.05.2016, про застосування правових наслідків недійсності правочину та відшкодування шкоди. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що 24.11.2010 позивач уклала з відповідачем договір № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва житлового будинку на пр. Правди, 80-82 у Подільському районі м. Києві для отримання у власність квартири [NUMBER], загальною площею 53,53 кв. м, з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом. Запланований строк введення житлового будинку в експлуатацію згідно договору - грудень 2010. Відповідно пп. 1.1. договору № КНТР-000924/кв від 24.11.2010 відповідач брав на себе зобов»язання за винагороду надати позивачеві фінансову послугу, яка полягає в управлінні її грошовими коштами з метою отримання у власність об»єкта інвестування, означеного у п.1.3 цього договору, а саме: зазначеної квартири. Поточна вартість об»єкта інвестування відповідно пп. 1.8 договору №КНТР-000924/кв. від 24.11.2010 на дату укладення складає суму 495152 грн. 50 коп., крім того ПДВ суму 99030 грн. 50 коп., разом суму 594183 грн., та визначалася, виходячи з ціни вимірної одиниці об»єкта інвестування (11000 грн. за 1 кв. м з урахуванням ПДВ), встановленої забудовником на момент оплати. Позивач виконала свої зобов'язання за договором №КНТР-000924/кв. від 24.11.2010, повністю сплатила грошові кошти в сумі 594183 грн., що підтверджується квитанціями №№23,43 від 24.11.2010 - на суму 212000 грн., та 01.12.2010 - на суму 382183 грн. Відповідач передав за договором № ДВМП-000924 відступлення майнових прав від 06.12.2010 позивачу майнові права на об»єкт інвестування - квартири [NUMBER] на пр. Правди, 80-82 у м. Києві. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23.07.2015, що набрало законної сили, укладені між позивачем та ККУП «ФК «Житло-інвест» договори №КНТР-000924/кв. про участь у фонді фінансування будівництва від 24.11.2010 та №ДВМП-000924 відступлення майнових прав від 06.12.2010 визнано недійсними, і з урахуванням вимог ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 236 ЦК України повинні бути застосовані наслідки недійсності цих правочинів з моменту їх укладення, тобто позивач має право на повернення грошових коштів у сумі, що відповідає ціні фінансової послуги, що визнана недійсною, на момент відшкодування. Судовим рішення від 23.07.2015 встановлено, і відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційний характер, що представник відповідача не довів та не надав доказів того, що ТОВ «Алекс Буд» передало, а ККУП «ФК «Житло-інвест» прийняло документи, що підтверджують належне право користування земельною ділянкою, на якій має бути споруджений об'єкт будівництва. Отже відповідач не мав правових підстав для відчуження майнових прав житлового будинку з вбудовано-прибудованими житловими приміщеннями та підземним паркінгом на пр. Правди, 80-82 у Подільському районі м. Києва. Наведене свідчить про те, що ККУП «ФК «Житло-інвест» своїми протиправними діями сприяло укладенню договорів №КНТР-000924/кв. від 24.11.2010 та №ДВМП-000924 від 06.12.2010, які згодом були визнані недійсними. Тобто, означені обставини, об»єктивно існували на момент укладення договорів №КНТР-000924/кв. від 24.11.2010 та №ДВМП-000924 від 06.12.2010, визнаних недійсними, і були укладені під впливом обману з боку відповідача з метою створення у позивача уяви про настання реальних правових наслідків. Крім того, станом на 24.11.2010 відповідач не був управителем ФФБ по будівництву житлового будинку на пр. Правди, 80-82 у Подільському районі м. Києва, що підтверджено постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2010, протиправно позиціонував себе таким, і не мав правових підстав на укладення з позивачем договору №КНТР-000924/кв. від 24.11.2010 та договору №ДВМП-000924 від 06.12.2010, замовчуючи істотні обставини, що перешкоджали укладенню цих правочинів, і додатково дають підстави вважати їх укладення під впливом обману. Відповідач протиправними діями, спрямованими на укладення договорів №КНТР-000924/кв. від 24.11.2010 та №ДВМП-000924 від 06.12.2010, визнаних недійсними, завдав позивачеві збитки, що підлягають відшкодуванню, в тому числі з урахуванням вимог ч. 2 ст. 230 ЦК України, при розрахунку яких необхідно виходити від дати зарахування коштів у сумі 594183 грн. на його рахунок, тобто з 01.12.2010. Укладення договору № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 24.11.2010, на його думку, свідчить про те, що між сторонами виникли грошові зобов»язання, що кореспондується з п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань» від 17.12.2013 №14, відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30.03.2016 в справі №5-86кз16. Позивач виконала взяті на себе грошові зобов»язання в повному обсязі, безпідставно сплатила на користь відповідача у рахунок інвестування житла кошти у загальній в сумі 594183 грн., означені як ціна договору (вартість фінансової послуги). Відповідач свої зобов»язання не виконує, з 01.12.2010 незаконно утримує грошові кошти позивача, користується ними, при укладенні договорів, згодом визнаних недійними, не поінформував про існуючі застереження, простроченням з 01.01.2011 введення житлового будинку в експлуатацію продовжує отримувати вигоди, у тому числі за рахунок внесених нею коштів, порушив її право на отримання у власність проінвестованого житла, внаслідок чого винними діями завдав збитків, які підлягають відшкодуванню в порядку реституції відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК, на підставі ст. 22, ст. 536, ч. 2 ст. 625, ч.1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1214 ЦК, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 230 ЦК (тобто сума 3% річних, сума інфляційних втрат, проценти за користування чужими грошовими коштами, упущена вигода мають бути відшкодовані у подвійному розмірі). Станом на 19.05.2016 відповідно розрахунку вартість фінансової послуги - 1 кв. м площі квартири у житловому будинку на пр. Правди, 80-82 у Подільському районі м. Києва (згідно публічної оферти відповідача) складає суму 18000 грн./кв.м, тому реституція, передбачена вимогами ч. 1 ст. 216 ЦК України, розрахована наступним чином: 53,53 кв. м х 18000 грн./кв. м = 963540 грн., та подвійна сума за прострочення виконання грошового зобов»язання за період з 02.12.2010 по 19.05.2016 (1996 дн.): інфляційних втрат - суму 1173392 грн. 58 коп., трьох процентів річних - суму 194957 грн. 13 коп., процентів за користування чужими грошовими коштами, виходячи з розміру облікової ставки НБУ, - суму 789835 грн. 18 коп., та подвійна сума упущеної вигоди внаслідок затримки введення житлового будинку в експлуатацію за період з 01.01.2011 по 19.05.2016, визначеної шляхом співвідношення частки інвестованих грошових коштів до загальної вартості об'єкту будівництва, - суму 116816 грн. 37 коп., що є компенсацією витрат позивача, які «… особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права» відповідно п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК, всього підлягає стягненню сума 3238541 грн. 26 коп.. Представник позивача просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю, [PERSON], підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі з наведених підстав, просить задовольнити. Представник відповідача на підставі довіреності, Чабарай М.А., позовні вимоги фактично визнав частково, у частині сплачених позивачем грошових коштів у рахунок інвестування квартири у сумі 594183 грн., у іншій частині - вважає безпідставними і необґрунтованими, у задоволенні просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали даної цивільної справи, і цивільних справ №№ 758/2872/14-ц, 758/14514/14-ц за позовами між цими ж сторонами, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Суд установив, що 24.11.2010 сторони уклали договір № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва житлового будинку на пр. Правди, 80-82 у Подільському районі м. Києві. Пунктом 1.1. договору передбачено, що позивач передає ККУП ФК «Житло-інвест» в управління грошові кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування, який у свою чергу зобов'язався здійснити управління залученими коштами в її інтересах, на умовах, визначених Правилами ФФБ та цим договором. Об'єктом інвестування є квартира [NUMBER], поверх 16, кількість кімнат 1, загальна проектна площа 53,53 кв. м, житлова площа 19,50 кв. м, житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на пр. Правди, 80-82 у Подільському районі м. Києві. Запланований строк введення об»єкта будівництва в експлуатацію - до 31.12.2010 ( п. п.1.3., 1.4.) (а. с. № 758/14514/14-ц - 5-8). Позивач на виконання своїх зобов'язань за договором №КНТР-000924/кв. про участь у фонді фінансування будівництва сплатила грошові кошти в сумі 594183 грн., що підтверджується квитанціями №№23,43 від 24.11.2010 - на суму 212000 грн., та 01.12.2010 - на суму 382183 грн. (а. с. 758/14514/14-ц - 13, 14). 06.12.2010 сторони уклали договір № ДВМП-000924 відступлення майнових прав, за умовами якого ККУП ФК «Житло-інвест» передав позивачеві майнові права на об»єкт інвестування - квартиру [NUMBER], поверх 16, кількість кімнат 1, житлова площа 19,50 кв. м, загальна проектна площа 53,53 кв. м, за будівельною адресою житлового будинку з вбудовано - прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на пр. Правди, 80-82 у Подільському районі м. Києві, що належали йому на підставі договору № 69/А-22 про організацію спорудження об'єкта будівництва від 02.03.2010 (а. с. №758/14514/14-ц - 11, 15-20 ). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23.07.2015 у цивільній справі №758/14514/14-ц, що набрало законної сили, договори № №КНТР-000924/кв. про участь у фонді фінансування будівництва від 24.11.2010 та №ДВМП-000924 відступлення майнових прав від 06.12.2010, укладені між позивачем та ККУП ФК «Житло-інвест», визнано недійсними (а. с. 10-13). Питання про застосування наслідків недійсності зазначених правочинів судом не розглядалось. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними (ті самі особи (особа) або правонаступники) і об'єктивними (предмет спору, предмет доказування) межами, за якими сторони чи інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом у рішенні в такій справі факти і правовідносини Відповідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, №9 роз»яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). У пунктах 5, 10 цієї постанови Пленум Верховного Суду України відмітив, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Враховуючи, що судовим рішенням від 23.07.2015, що набрало законної сили, укладені між сторонами договори №КНТР-000924/кв. про участь у фонді фінансування будівництва від 24.11.2010 та №ДВМП-000924 відступлення майнових прав від 06.12.2010 визнано недійсними, тому необхідно застосувати наслідки недійсності вказаних правочинів, стягнувши з відповідача, ККУП «ФК «Житло-інвест», на користь позивача сплачені нею грошові кошти у сумі 594183 грн.. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача суми 3% річних, суми інфляційних витрат, процентів за користування чужими грошовими коштами та упущеної вигоди у подвійному розмірі, то дані вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Що стосується відповідальності відповідача за збитки, завдані порушенням строків будівництва, у вигляді упущеної вигоди, то суд вважає ці вимоги позивача необґрунтованими, з огляду на наступне. Відповідно до норм ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Частиною 4 ст. 623 ЦК України передбачено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. При застосуванні такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання відповідачем своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Позовні вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на теоретичному прибутку. За вказаних обставин наведені розрахунки упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який мала б отримати. Отже, сума яку просить стягнути позивач, визначаючи її як співвідношення частки грошових коштів, внесених позивачем на рахунки відповідача до загальної вартості об'єкту будівництва, не є збитками (упущеною вигодою) у розумінні статті 22 ЦК України, позивачем не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та сумою, яку позивач просить стягнути як збитки. Позовні вимоги щодо подвоєння збитків, що передбачено ч. 2 ст. 230 ЦК, завданих відповідачем внаслідок введення позивача, не підлягають задоволенню з урахуванням наступного. Відповідно норм ст. 230 ЦК якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 06.11.2009 № 9 визначив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судовим рішенням від 23.07.2015, що набрало законної сили, укладені між позивачем та ККУП «ФК «Житло-інвест» договори №КНТР-000924/кв. про участь у фонді фінансування будівництва від 24.11.2010 та №ДВМП-000924 відступлення майнових прав від 06.12.2010 визнані недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2014, ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03.04.2014 залишеним без змін, позов позивача до ККУП «ФК «Житло-Інвест» про визнання договору таким, що вчинений внаслідок обману, зобов»язання повернути грошові кошти, сплатити грошові кошти як відповідальність за вчинення правочину під впливом обману, 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди залишено без задоволення ( а. с. № 758/14514/14-ц - 223-233). Обставини, встановлені судовим рішенням від 31.01.2014, що набрало законної сили, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК, мають преюдиційне значення, та не можуть оспорюватись сторонами, що брали участь у справі, в іншому процесі. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено умислу відповідача щодо приховування від неї обставин, які мали істотне значення, укладення правочинів під впливом обману з боку відповідача та визнаних їх недійсними саме з цих підстав. Сумнівними є, на думку суду, твердження позивача, що з укладенням договору № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 24.11.2010 між сторонами склалися грошові зобов»язання, за невиконання яких відповідач повинен відшкодувати за період з 02.12.2010 по 19.05.2016 інфляційні втрати, 3 % річних, та проценти за користування чужими грошовими коштами. Підставою застосування відповідальності у вигляді інфляційних втрат і 3 % річних, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК). Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок ( ст. ст. 251, 253 ЦК). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст. 631 ЦК). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства ( ст. 536 ЦК). Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 , на який посилається сторона позивача, грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України , є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання. Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України. Відповідно ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині 5 статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч. 3 ст. 510 ЦК ). Відповідно ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При укладенні договорів № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 24.11.2010 та № ДВМП-000924 відступлення майнових прав між сторонами склалися правовідносини, що регулюються нормами Розділу ІІІ Глави 70 статтями 1029-1045 ЦК та іншими відповідними законодавчими актами, отже ККУП ФК «Житло-інвест» не прострочив виконання грошового зобов»язання, а право вимоги позивача щодо відшкодування грошових коштів і відповідно обов»язок відповідача по відшкодуванню коштів (грошове зобов»зання) виникне лише в разі набрання рішенням у даній справі законної сили, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30.03.2016 в справі №5-86кз16. Відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача доведені та підлягають задоволенню частково, у частині застосування наслідків недійсності правочинів шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 594183 грн., сплачених у рахунок інвестування квартири, у іншій частині відмовляє. Суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати від сплати судового збору в сумі 3654 грн., та у дохід держави доплату судового збору в сумі 2287 грн. 83 коп., пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, ст. ст. 22, 216, 230, 236, 258, 536, 612, 614, 625, 1166, 1214 ЦК України,

Outcome: partial