Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилався на те, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 12.08.2020 р., реєстровий №2290. Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.08.2020 року, витяг №219964814. Вказував, що у вищевказаній квартирі зареєстрований за місцем проживання [PERSON] , однак з червня 2019 року не використовує вказану квартирну як своє постійне і єдине місце проживання, що підтверджується Актом про відсутність відповідача за місцем його реєстрації з червня 2019 року. Посилався на те, що реєстрація відповідача у спірній квартирі обтяжує позивача, як власника квартири, у додаткових витратах, які вона сплачує у вигляді комунальних платежів за відповідача. Просив визнати відповідача таким, який втратив право користування житловим приміщенням. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив та не подав до суду відзив на позов. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Згідно вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що позивачка не заперечувала проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Оскільки в судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 12.08.2020 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер 219964814 від 12.08.2020 року [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] (а.с.5-10). Відповідно до Довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому приміщенні/будинку від 23.11.2020 року №20/01-22/897 [PERSON] зареєстрований з 15.01.1997 року за адресою [ADDRESS] (а.с.11). Згідно акту від 23.11.2020 року комісії об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Петровича Якоба, 10, [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою [ADDRESS] , не проживає за зазначеною адресою з червня 2019 року (а.с.12). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об`єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права (ст. 391 ЦК України). За змістом ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником житлового будинку, квартири не позбавляє його права користування житловим приміщенням. В той же час, згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, які перебувають на території України, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання, зареєструвати своє місця проживання. Оцінюючи у сукупності досліджені докази та враховуючи, що відповідач більше одного року без поважних причин не користується житлом позивача, оскільки фактично постійно проживаєть у іншому місці, суд вважає, що відповідач порушує право позивача вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку із чим позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування житловим будинком позивача. Крім цього, відповідно до ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви до суду. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 29, 319, 321, 328, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

Outcome: approved