Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Представник позивачів звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просить визнати недійсним договір дарування від 23.03.2019р. за яким [PERSON] подарувала [PERSON] кв. [ADDRESS] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] спірну квартиру на користь позивачів та усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 23.03.2019р. між [PERSON] та [PERSON] в особі її батьків було укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказану квартиру [PERSON] було незаконно відчужено за договором дарування, оскільки вказана особа не була власником вказаного майна з 12.12.2018р. А саме з цієї календарної дати ВС було винесено постанову, якою було залишено без змін рішення судів, яким було визнано недійсним свідоцтво про придбання квартири з прилюдних торгів (на підставі чого була зареєстрована власність [PERSON] ) було витребувано вказану квартиру з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивачів, а також було встановлено, що право власності у [PERSON] на квартиру не виникло. Також, відносно вказаної квартири був накладений Святошинським районним судом м.Києва арешт, ухвала про що була внесена до реєстру рішень та про яку знала [PERSON] . Тобто має місце ситуація, за якою [PERSON] знала, що вона вже не являється власником квартири, знала, що на квартиру ухвалою суду накладений арешт і при цьому, зловживаючи своїми правами, відчужила дану квартиру, щоб ускладнити процедуру повернення власності позивачів. У квартирі, що належить на праві власності позивачам, зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а тому існує необхідність в усуненні перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Ухвалою Святошинського районного суду від 24. 10.2019р. відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 12.02.2020р закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, мотивуючи тим, що спірна квартира є єдиним житлом неповнолітньої її доньки. Представник [PERSON] , законним представником якої є [PERSON] - [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що у 2008році позивачі виступили іпотекодавцями в забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного ТОВ «Торговий дім «Байкал» та ПАТ «Укрінбанк», та передали в іпотеку банку належну їм квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням ТОВ «Торговий дім «Байкал» умов кредитного договору приватним нотаріусом КМНО 22.06.2011р. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором, укладеним ПАТ «Укрінбанк» з позивачами. 23.04.2012р. відбулися прилюдні торги з реалізації належної на той час квартири позивачам, за результатами проведення яких переможцем стала [PERSON] 12.12.2018р. Постановою Верховного Суду у справі № 759/18852/14-ц, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19.01.2006р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10.01.2017р. залишено без змін. Тим самим, Верховний Суд визнав акт державного виконавця про прилюдні торги з продажу квартири та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів незаконним, а квартиру вирішено витребувати з володіння [PERSON] на користь позивачів.23.03.2019р. [PERSON] відчужено квартиру на користь [PERSON] , шляхом укладення договору дарування із законними представниками обдаровуванної. Враховуючи вичерпні випадки витребування майна, що передбаченні ст. 388 ЦК України вимоги є незаконними, адже квартира вибула із володіння з власної волі позивачів. Квартира [PERSON] є її першим і єдиним житлом. Отже, враховуючи положення конвенції, з метою недопущення порушення прав малолітньої дитини, у позовних вимогах вважає необхідно відмовити. Також, звертає увагу, що позивачами пропущений строк позовної давності. Відповідачеві відомо, що майно вибуло з власності позивачів в момент порушення ними договору іпотеки, саме тоді коли у банка виникло право щодо реалізації квартири, як застави. Представник третьої особи в судовому засіданні просив ухвалити рішення в інтересах та на користь дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Судом встановлено, що [PERSON] 23.03.2019р. передала (подарувала) майно, а саме квартиру [ADDRESS] , у власність малолітньої [PERSON] безоплатно, від імені якої діють її батьки - [PERSON] та [PERSON] /а.с.8-11/. Пунктом 1.3 вказаного договору квартира, що відчужується належить [PERSON] , згідно свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Тарасюк Т.М. 04.05.2012р. за реєстром № 305, зареєстрованого КП Київським міським БТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. В той же час, рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 19.01.2016р. визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, видане 04.05.2012р. і зареєстроване у реєстрі за № 305, приватним нотаріусом КМНО Тарасюком Т., яким посвідчено право власності [PERSON] на трикімнатну квартиру [ADDRESS] і належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого в м.Києві 26.03.1998р. Головним Управлінням житлового забезпечення КМДА від 26.03.1998р. та витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] /а.с.12-14/. Ухвалою Апеляційого суду м.Києва від 19.01.2017р. вищевказане рішення залишено без змін/а.с.17-22/. Постановою Верховного Суду від 12.12.2018р. рішення Святошинського районного суду м.Києва від 19.01.2016р. та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 19.01.2017р. залишено без змін/а.с.23-31/. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Судом встановлено, що укладаючи 23.03.2019р. оспорюваний договір дарування, дарувальник [PERSON] та обдарована [PERSON] від імені та в інтересах якої діяли [PERSON] , [PERSON] були обізнані про постанову Верховного Суду від 12.12.2018р., якою було рішення суду першої інстанції від 19.01.2016р. та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 19.01.2017р. залишено без змін (визнано незаконним акт № 352/19 від 27.04.2012р. державного виконавця про прилюдні торги з продажу квартири, визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, яким посвідчено право власності [PERSON] , витребувано з володіння [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначену квартиру) отже, могли передбачити негативні наслідки для себе. Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У відповідності до п.7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.13 ст.16 ЦК України , не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до вимог ст..15,16 ЦК України, ст.14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права і виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності, відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що укладений договір дарування від 23.03.2019р. не відповідає вимогам закону та порушує право позивачів, оскільки достеменно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знали про наявність постанови ВС від 12.12.2018р. , а тому укладений договір дарування не був направлений на настання реальних правових наслідків, а лише на встановлення перепон позивачам при розпорядженні квартирою. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Відповідно до ч. 3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Недобросовісним набувачем є набувач, який знав або міг знати про те, що володіє майном незаконно. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов про визнання недійсним договору дарування від 23.03.2019р. та витребування майна із незаконного чужого володіння підлягає задоволенню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. З наведених вище норм цивільного законодавства України суд прийшов до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а тому вважає за можливе визнати такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] А [PERSON] та [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved