Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Прокурор Макарівського району Київської області (далі прокурор) в інтересах держави в особі Макарівської районної державної адміністрації Київської області звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі [PERSON], відповідач), [PERSON] (далі [PERSON],) в якому вказав, що\~ рішенням Макарівського районного суду Київської області від 18.05.2007 року було встановлено факт передачі у власність громадянина [PERSON], земельної ділянки загальною площею 1,5 га, що дає право отримати Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. На підставі рішення суду відповідач 02.10.2007 року отримав Державний акт на право власності на землю серії ЯЕ №810531 щодо земельної ділянки площею 1,5 га\~у селі Бишів Макарівського району Київської області. Водночас встановлено, що ухвалою апеляційного суду Київської області від 03.02.2009 року рішення Макарівського районного суду від 18.05.2007 року скасовано, а заяву відповідача про встановлення юридичного факту залишено без розгляду.\~ Проте, 10.07.2009 року на підставі договору дарування [PERSON], відчужив своє право власності на земельну ділянку громадянці [PERSON]\~ На підставу вказаного договору відповідачка отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку\~ серії ЯД №924380. Відповідно до вимог статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника\~поза його волею. Частина 3 вказаної статті передбачає, що якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.\~ Враховуючи викладене, спірна земельна ділянка вибула з власності держави з порушенням вимог чинного законодавства, а тому прокурор просив суд\~ визнати недійсним державний акт на право власності\~ на землю виданий [PERSON]; визнати недійсними державний акт на право власності на землю виданий [PERSON]; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та витребувати з володіння [PERSON], на користь держави в особі територіальної громади Бишівської сільської ради земельну ділянку площею 1,5 га. Ухвалою суду від 29.03.2018 року залучено до участі у справі [PERSON] як правонаступника [PERSON], яка померла 24.06.2017 року. Вказаною ухвалою також скасовано заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 09.12.2014 року у справі № 370/1927/14-ц, а справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено відповідачам 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання\~відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу 5-тиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Встановлено відповідачу 5-тиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 11.05.2018 року залучено до участі у справі прокурора Макарівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області як правонаступника прокурора прокуратури Макарівського району Київської області. У встановлений судом строк відповідач [PERSON], подала суду відзив на позов, у якому, не заперечуючи протиправності набуття права власності [PERSON], на земельну ділянку, зазначила, що прокурором та позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із заявленими вимогами. Відповідач вказала, що позов у даній справі було подано до Макарівського районного суду Київської області 05.08.2014р., що вбачається з відмітки на позовній заяві. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачу [PERSON] було видано оскаржуваний державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №810531 на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 18.05.2007р., у справі №2-о-62. В подальшому вказане рішення Макарівського районного суду Київської області від 18.05.2007р., у справі №2-о-62 було скасовано ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03.02.2009р. При цьому як вбачається з тексту ухвали Апеляційного суду Київської області від 03.02.2009р., апеляційну скаргу у справі №2-о-62 було подано також прокурором Макарівського району в інтересах держави в особі Макарівської районної державної адміністрації. Таким чином починаючи з 03.02.2009р., прокурору Макарівського району та Макарівській районній державній адміністрації, в інтересах якої подано позов по даній справі, стало відомо як про факт незаконної передачі [PERSON] спірної земельної ділянки площею 1,5 га, так і про скасування рішення Макарівського районного суду Київської області від 18.05.2007р. у справі №2-0-62, яке слугувало підставою для видачі [PERSON] оскаржуваного державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №810531. При цьому для прокурора не існувало жодних об'єктивних перешкод для того, щоб отримати у Макарівському районному відділі земельних ресурсів інформацію про видачу [PERSON] оскаржуваного державного акту серії ЯЕ №810531, яким посвідчувалось право власності відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером 3222780600:06:015:0022. А тому починаючи з 03.02.2009р., і для прокурора, і для Макарівської РДА почав перебіг строк позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №810531 у зв'язку із скасуванням рішення Макарівського районного суду Київської області від 18.05.2007р., у справі №2-о-62. Однак позов по даній справі було подано прокурором за межами строків позовної давності. Окрім того прокурором також було заявлено вимоги про визнання недійсним договору дарування спірної земельної ділянки від 10.07.2009р. №2079 та виданого на його підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД №924380, яким посвідчується право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222780600:06:015:0022. Прокурор Макарівського району, в силу наданих законом повноважень, передбачених ст. 4, 19 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, який був чинним на час звернення прокурора з даним позовом, пунктів 1, 3, 7 наказу Генеральної прокуратури України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» від 07.11.2012р. №3гн, мав можливість дізнатись про факт укладення договору дарування спірної земельної ділянки від 10.07.2009 р., №2079 та видачі на його підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД №924380 і подати даний позов в межах строку позовної давності, встановленого пунктом 5 частини 2 статті 258 ЦК України тривалістю в один рік. Також вимоги про визнання недійсним договору дарування спірної земельної ділянки від 10.07.2009 р., №2079 та державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД №924380 є похідними від вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №810531, який виданий [PERSON] щодо земельної ділянки кадастровий номер 3222780600:06:015:0022. А тому застосування позовної давності навіть лише до цієї позовної вимоги має наслідком відмову в задоволенні решти похідних позовних вимог. Відповідно до положень ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на вище викладені обставини, відповідач просив суд застосувати позовну давність по даній справі та відмовити у повному обсязі в задоволенні позову прокурора. У встановлений судом строк прокурор подав заперечення на відзив, у якому спростовує обставини, викладені відповідачем у відзиві на позов. Так, прокурор вказав, що він звернувся з даним позовом до суду у межах строку позовної давності. Дотримання строку позовної давності обґрунтовуються тим, що про обставини відчуження земельної ділянки органам прокуратури (на той час прокуратурі Макарівського району Київської області) стало відомо лише в липні 2014 року під час проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності управління Держземагенства в Макарівському районі з питань додержання його посадовими особами вимог земельного законодавства. Факт початку даної перевірки саме в липні 2014 року підтверджується постановою про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів № 114 від 21.07.2014 року, підписаною на той час прокурором Макарівського району Київської області та представником управління Держземагенства в Макарівському районі. Саме з цих підстав прокурором вважає, що строк позовної давності не пропущено. Згідно постанови прокурора Макарівського району Київської області № 114 від 21.07.2014 року, враховуючи системність порушень вимог земельного законодавства при відведенні земельних ділянок у власність громадян та користування фізичних і юридичних осіб, зміни їх цільового призначення, постановлено провести перевірку в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів за власною ініціативою прокурора в управлінні Держземагентства в Макарівському районі з питань додержання вимог земельного законодавства. Для цього постановлено витребувати для вивчення документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності громадян на землю, зміни їх цільового призначення за 2006 - 2013 роки, виконати інші дії, передбачені п.п. 3, 4, 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру». У своєму відзиві про застосування наслідків спливу позовної давності відповідач вказує, що після винесення ухвали апеляційного суду Київської області від 03.02.2009 року, якою скасовано рішення Макарівського районного суду від 18.05.2007 року, прокуратура Макарівського району повинна була знати і могла довідатися про наявність державного акту на право власності на землю, що належить відповідачу. Крім того, з рішення суду першої інстанції прямо випливала можливість одержання державного акту. Разом із цим, прокурор наголошує, що сама по собі обізнаність прокурора про існування рішення, з якого випливала можливість одержання відповідачем державного акту, не є підставою для висновку про пропуск строку позовної давності та необхідність застосування положень ст.267 ЦК України, оскільки викладені в позовній заяві порушення, які свідчать про незаконність набуття [PERSON], права власності на земельну ділянку на підставі цього рішення, а також обставини набуття цієї земельної ділянки [PERSON], після апеляційного оскарження рішення Макарівського районного суду від 18.05.2007 року, були виявлені представниками прокуратури лише в липні 2014 року в ході вищевказаної перевірки управління Держземагентства в Макарівському районі, і відповідачами не доведено протилежного, а тому це спростовує доводи відзиву. Також прокурор вказує, що ухвала апеляційного суду Київської області від 03.02.2009 року до органів прокуратури безпосередньо не надходила і органи прокуратури, зокрема і прокуратура Макарівського району, у вказаному судовому засіданні участі не приймали, що підтверджується і самою ухвалою суду апеляційної інстанції від 2009 року, і матеріалами справи № 2-о-62/07 за позовом [PERSON], до Макарівської РДА та СТОВ «Лан» про встановлення факту, шо має юридичне значення. Згідно матеріалів даної справи (зокрема, довідкового листа до справи), жоден працівник органів прокуратури України не отримував під розпис ухвалу апеляційного суду Київської області від 03.02.2009 року. Аналогічно вказана ухвала не надходила на той час до прокуратури Макарівського району Київської області засобами поштового звязку. Заперечень відповідача щодо відповіді на відзив у встановлений судом строк суду не подано. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 18.05.2007 року у справі №2-0-62\~ за\~ заявою [PERSON], заінтересовані особи Макарівська районна державна адміністрація, СТОВ «Лан» про встановлення факту, що має юридичне значення,\~ було встановлено факт переходу права користування земельною ділянкою розміром 1,5 га в селі Бишів по вулиці Київській-1В до [PERSON], що\~ дає йому право приватизувати\~ вказану земельну ділянку і отримати Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку відповідно до ст.ст.116, 125, 126 Земельного кодексу України. На підставі вказаного рішення відповідач [PERSON], отримав 02.10.2007 року\~Державний акт серії ЯЕ №810531 на право власності на земельну ділянку площею 1,5 га, що розташована у селі Бишів по вулиці Київська, 1-В, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03.02.2009 року\~за апеляційною скаргою прокурора Макарівського району Київської області, вищевказане рішення Макарівського районного суду Київської області від 18.05.2007 року, на підставі якого відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, було скасовано, заяву [PERSON], про встановлення факту, що має юридичне значення було залишено без розгляду.\~Копія вказаної ухвали Апеляційного суду 06.02.2009 року була надіслана прокурору Макарівського району Київської області та Макарівській райдержадміністрації Київської області. У подальшому, 10.07.2009 року\~між [PERSON], як дарувальником та [PERSON] як обдарованою, було укладено договір дарування земельної ділянки площею 1,5 га, для ведення особистого селянського господарства, по вул. Київська, 1-в, с. Бишів Макарівського району Київської області, кадастровий номер 3222780600:06:015:0022. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], 10.07.2009 року та зареєстровано у реєстрі за № 2079, бланк договору ВМВ №056760. На підставі вказаного договору [PERSON], 18.08.2009 року отримала Державний акт\~серії ЯД №924380 на право власності на вказану вище земельну ділянку, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010994800293. 24.06.2017 року [PERSON], померла, спадкоємцем майна якої згідно заповіту є [PERSON], яка спадщину прийняла та отримала свідоцтво про право на спадщину на заповітом від 10.01.2018 року, зокрема на корівник по вул. Київська, 1-в, у с. Бишів Макарівського району Київської області. Вирішуючи вимоги за даним позовом прокурора, суд керується наступним. При зверненні до суду із даним позовом прокурор заявив вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку на імя [PERSON], визнання недійсним договору дарування, укладеного між [PERSON], та [PERSON], визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку на імя [PERSON], та просив витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON], правонаступником якої є [PERSON], вказану земельну ділянку. Суд вважає, що заявлені прокурором вимоги у даному позові, тобто способи захисту порушеного права держави, в даному випадку, є взаємовиключаючими. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. На думку суду, належним способом захисту порушеного права держави у даному випадку є витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, що передбачений ст. 388 ЦК України з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно ст. 16 ЦК України, можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним а також інші способи, що встановлені договором або законом, в тому числі і витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Наслідки недійсності правочинів встановлені ст. 216 ЦК України. Так недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд також може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано судом недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція зазначена у п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де зазначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. А згідно п.22 цієї постанови, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Верховний Суд України у своїй Постанові у справi\~№ 6-3090 цс 15 вказує, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У вказаній постанові також підкреслено, що при встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. Тобто основним питанням при виборі із вказаних способів захисту порушених прав в даному випадку є факт перебування позивача з відповідачем у договірних відносинах. Оскільки позивач з відповідачами не перебував у договірних відносинах, відповідно суд визнає належним способом захисту порушеного права як віндикацію. Відповідно решта вимог прокурора в особі Макарівської районної державної адміністрації, зокрема, щодо визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку на імя [PERSON], визнання недійсним договору дарування, укладеного між [PERSON], та [PERSON], визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку на імя [PERSON], задоволенню не підлягають, так як вони не є належним способом захисту порушеного права. Що ж до вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння слід зазначити, що підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача тощо). Незаконними володільцями в розумінні ст. 387, 388 ЦК України вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Щодо питання законності володіння відповідачами спірною земельною ділянкою слід зазначити наступне. Як було передбачено ст. 81 ЗК України (у редакції, чинній на момент набуття права власності на земельну ділянку [PERSON]О.) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно ж до статті 116 ЗК України\~(у відповідній редакції) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. З огляду на вимоги ст. 118 ЗК України (у відповідній редакції) право власності на землю громадян набувається на підставі рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення на підставі якого такий акт виданий і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема\~статтями 116, 118 ЗК України. У даному випадку оскаржуваний прокурором державний акт видано відповідачу [PERSON],\~ на підставі судового рішення і правомірність його видачі напряму залежить від чинності судового рішення. Як встановлено судом, Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03.02.2009 року\~за апеляційною скаргою прокурора Макарівського району Київської області, рішення Макарівського районного суду Київської області від 18.05.2007 року у справі №2-0-62 , на підставі якого відповідач [PERSON], отримав 02.10.2007 року\~Державний акт серії ЯЕ №810531 на право власності на земельну ділянку, скасовано, тобто відпала підстава видачі державного акту, відповідно [PERSON], заволодів земельною ділянкою незаконно. Відповідно до статті 388 ЦК України Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною третьою вказаної статті встановлено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом також встановлено, що в подальшому земельна ділянка, яка вибула із власності держави протиправно, була подарована [PERSON], тобто відчужена безвідплатно особою, яка не мала право його відчужувати, а тому на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України може бути витребувана від такого набувача. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України у справах № 6-146цс13, № 6-218цс14, № 6-251цс15, № 6-1цс15, № 6-3090цс15,\~№ 6-140цс14. Разом з тим, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За положенням частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути повязаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Більше того, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 10.06.2015 у справі\~№ 6-449цс15\~та від 24.06.2015 у справі\~№ 3-231гс15\~якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Враховуючи викладене, у разі скасування судового рішення, на підставі якого набуто право власності на майно, перебіг позовної давності починається з моменту скасування такого судового рішення\~(Постанова Верховного суду України від 29.03.2017 р. у справі \~№ 6-866цс16). При цьому, встановлений ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України (в редакції станом на час подання позову) було передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України (в редакції станом на час подання позову). Згідно із ч.1 ст. 46 ЦПК України (в редакції станом на час подання позову) органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 18.04.2018р. №911/2646/17. Судом встановлено, що рішення Макарівського районного суду Київської області від 18.05.2007р., у справі №2-0-62, яке слугувало підставою для видачі [PERSON] оскаржуваного державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №810531, було скасовано 03.02.2009 року за апеляційною скаргою прокурора. Копія вказаного рішення апеляційного суду Київської області була надіслана 06.02.2009 року і прокурору Макарівського району Київської області і Макарівській райдержадміністрації Київської області, як стороні у справі та як особі, структурний підрозділ якої видавав [PERSON], державний акт на право власності на земельну ділянку. Також суд погоджується із доводами відповідача про те, що прокурор в силу наданих законом повноважень, передбачених ст. 4, 19 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, який був чинним на час звернення прокурора з даним позовом, пунктів 1, 3, 7 наказу Генеральної прокуратури України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» від 07.11.2012р. №3гн, мав знати про факт набуття [PERSON], права власності на земельну ділянку на підставі судового рішення. Дана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України у постановах від 13.03.2017р., у справі N2 6-80цс17, від 01.07.2015р., у справі № 6-178цс15 від 22.04.2015р., № 3-54гс1524 від 13.05.2015р., №3-126гс1525 від 13.05.2015р.,, №3-54гс152б від 01.07.2015р., № 6-178цс1527. Таким чином, суд приходить до висновку, що з 03.02.2009 р., і для прокурора, і для Макарівської РДА почав перебіг строк позовної давності щодо вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Однак позов у даній справі було подано прокурором лише 05.08.2014 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, що має наслідком відмову у позові. Застосовуючи позовну давність до вимог прокурора у даній справі суд також керується статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Розкриваючи суть цього принципу у рішенні від 20.10.2011р., у справі «ОАО «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив (§570), що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, яке можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Зазначений висновок Суду дає підстави вважати, що боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. У рішенні від 09.04.2013р. у справі «[PERSON] проти України» (§137) Суд зазначив, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports 1996- IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарнихта інших порушень. Таким чином застосовуючи строки позовної давності, суд фактично забезпечує реалізацію права особи на мирне володіння майном. Посилання прокурора на те, що він звернувся з даним позовом до суду у межах строку позовної давності, оскільки про обставини відчуження земельної ділянки органам прокуратури (на той час прокуратурі Макарівського району Київської області) стало відомо лише в липні 2014 року під час проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності управління Держземагенства в Макарівському районі з питань додержання його посадовими особами вимог земельного законодавства спростовується висновками суду, викладеними вище. Посилання прокурора на те, що ухвала апеляційного суду Київської області від 03.02.2009 року до органів прокуратури безпосередньо не надходила і органи прокуратури, зокрема і прокуратура Макарівського району, у вказаному судовому засіданні участі не приймали, судом не приймаються до уваги. Згідно чинного на той час ЦПК України особи, що беруть участь у справі, зобовязані добросовісно користуватися процесуальними правами. Прокурор як особа, що подала апеляційну скаргу на рішення суду, а також Макарівська районна державна адміністрація Київської області як сторона у справі, мали можливість у випадку належного використання процесуальних прав та виконання процесуальних обовязків дізнатися про ухвалене у справі судове рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсується за рахунок держави, оскільки прокурор був звільнений від їх сплати і відсутні особи, які їх понесли. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed