Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Представник позивача, звернувшись до суду із даним позовом посилається на те, що відповідач з 04 жовтня 2010 року по 04 березня 2014 року був офіційно працевлаштований на товаристві з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича фірма «Стиль» водієм автотранспортних засобів. 06 січня 2012 року відповідач здійснюваючи керування автомобілем марки «ТАТА», власником якого являлося товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича фірма «Стиль», та на автодорозі «Мукачево-Львів» порушив правила дорожнього руху, що спричинило зіткнення з транспортним засобом марки «Тойота» під керуванням [PERSON]. В результаті дорожньо-транспортної пригоди із позивача, як власника транспортного засобу, на якому відповідач допустив зіткнення автомобілів, на підставі рішення суду було стягнуто на користь водія пошкодженого транспортного засобу марки «Тойота» матеріальну та моральну шкоду, а також судові витрати, а на користь двох пасажирів вказаного автомобіля - моральну шкоду. На виконання рішення суду позивач на підставі платіжних доручень сплатив на користь стягувачів компенсацію у загальній сумі 191012, 14 грн. Виходячи із вищенаведеного, просить стягнути з відповідача у порядку регресу вищезазначені кошти та понесені судові витрати. Також як на додаткову підставу звернення до суду посилається на той факт, що на даний момент трудові відносини між сторонами припинилися. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач будучи повідомлений про час та місце розгляду даної справи у встановленому законом порядку, у тому числі через засоби масової інформації, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд до відома не поклав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вивчивши та дослідивши подані докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а тому підлягаючими до задоволення, виходячи із наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 04 жовтня 2010 року відповідач перебував у трудових відносинах із товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича фірма «Стиль» на посаді водія автотранспортних засобів на підставі наказу (розпорядження) № 125-к. Із постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2012 року видно, що відповідач, керуючи транспортним засобом марки «ТАТА» н.з. [NUMBER], що належав на праві власності позивачу, 06 січня 2012 року на авто дорозі «Мукачево - Львів» не вибрав безпечної швидкості руху при виникненні перешкоди в русі та не врахував дорожню обстановку, що спричинило зіткнення з транспортним засобом марки «Тойота» н.з.[NUMBER] під керуванням [PERSON] і його пошкодження. Вказаною постановою, яка залишена у законній силі Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2012 року, відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження по справі закрито у зв'язку з закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 20 лютого 2013 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2013 року, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича фірма «Стиль», як з власника транспортного засобу на якому відповідач вчинив дорожньо-транспортну пригоду, стягнуто на користь [PERSON] 158 413,40 грн. матеріальної шкоди, 10 000 грн. моральної шкоди, 800 грн. за висновок експертного автотоварознавчого дослідження та 1798,74 грн. судових витрат. Крім того було стягнуто з позивача на користь [PERSON] та [PERSON], пасажирів транспортного засобу марки «Тойота» по 10 000 грн. моральної шкоди. Як вбачається з даних платіжних доручень від 13 серпня 2014 року за №№ 2050 та 2049 позивачем були сплачені вищезазначені суми, в зв'язку з чим заступником начальника відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції 15 серпня та 23 вересня 2013 року були винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень. З даних договору, укладеного між сторонами по справі 04 жовтня 2010 року, видно, що відповідач несе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за незабезпечення, збереження переданих, довірених йому підприємством матеріальних цінностей. Відповідно до наказу (розпорядження) № 166-к про припинення трудового договору від 04 березня 2014 року, відповідач звільнений з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича фірма «Стиль» з роботи за прогул без поважних причин. В силу ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», а саме в п.6 зазначено, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Відповідно до ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. На підставі наведеного та ст.ст. 1172, 1191 ЦК України, ст.ст. 134, 135-1 КЗпП України,

Outcome: approved