Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Прокурор м.Комсомольська, в порядку ч.1 ст.361 Закону України «Про прокуратуру», звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з [PERSON] на користь держави в особі Полтавської обласної клінічної лікарні суму відшкодування витрат держави на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення в розмірі 23531,44 грн. Заявлені вимоги мотивує тим, що 08.06.2013 року [PERSON], керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ-21093ЗНГ» у м.Комсомольську, допустив зіткнення з мотоциклом марки «Honda» під керуванням водія [PERSON] Внаслідок отриманих у дорожній пригоді тілесних ушкоджень [PERSON] перебував на лікуванні в ортопедо-травматологічному відділенні Полтавської обласної клінічної лікарні у період з 11.06.2013 року по 23.08.2013 року, де на лікування останнього було витрачено 23531,44 грн. державних коштів. Ухвалою суду від 28.01.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача залучено Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія». В судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про час і місце розгляду справи за місцем відбування покарання в порядку, визначеному ч.6 ст.76 ЦПК України, позов не визнав, посилаючись на факт укладення ним договору страхування цивільно-правової відповідальності. Розгляд справи просить провести за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] в суді проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що цивільно-правову відповідальність [PERSON] було застраховано відповідним полісом, тому згадані витрати на необхідно покласти на страхову компанію. Крім того, представник відповідача звернула увагу суду на те, що життя потерпілого [PERSON], як вона вважає, було застраховано у страховій компанії «Омега», тому витрати на його стаціонарне лікування має відшкодовувати ця страхова компанія. Представники Полтавської обласної клінічної лікарні та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Полтавська обласна клінічна лікарня звернулась на адресу суду із заявою про слухання справи за відсутності представника медичного закладу, позовні вимоги підтримала повністю. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне. Вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.07.2014 року [PERSON] засуджений за ч.2 ст.286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, із звільненням від призначеного покарання в порядку ст.75 КК України з трирічним строком випробування. Цим же вироком задоволено позов прокурора м.Комсомольська та стягнуто з обвинуваченого [PERSON] на користь Фінансового управління виконавчого комітету Комсомольської міської ради витрати понесені Комсомольською міською лікарнею на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] в розмірі 1774,36 грн. (а.с.5). Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 14.11.2014 року згаданий вироку від 08.07.2014 року стосовно [PERSON] було скасовано в частині призначеного покарання. Ухвалено новий вирок, яким [PERSON] призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки. В решті вирок Комсомольського міського суду залишено без змін (а.с.9). Враховуючи, що зазначені вироки набрали законної сили, у відповідності до ч.4 ст.6 ЦПК України, вони є обовязковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача [PERSON] у заподіянні потерпілому [PERSON] тілесних ушкоджень встановлена вироком суду і тому доказуванню не підлягає. Враховуючи норми ст.ст.1191,1206 ЦПК України щодо підстав відшкодування витрат на лікування потерпілого, суд вважає, що обовязок відшкодувати вказані витрати покладений Законом саме на відповідача у справі, яка особу винну у вчиненні злочину. За наданим суду повідомленням (а.с.14) [PERSON] знаходився на лікуванні в ортопедо-травматологічному відділенні ПОКЛ з 11.06.2013 року по 23.08.2013 року, загальна вартість витрат на лікування останнього склала 23531,44 грн., що включає у себе вартість медикаментів в сумі 1196,89 грн. та вартість лікування за 73 л/дн. в сумі 22334,55 грн. Розглянувши справу у межах заявлених вимог, суд наголошує, що спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України. Виходячи із змісту ч.3 ст.1191 ЦК України держава має право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину. Відповідно до положень ст.1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоровя, що є у державній власності або власності територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Як вбачається з реєстру надання медичної допомоги, на стаціонарне лікування потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] закладом охорони здоровя Полтавської обласної державної адміністрації було витрачено кошти загальною сумою 23531,44 грн. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] та його представник посилалися на факт укладення ним договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Суд не бере до уваги згадані заперечення, як такі що ґрунтуються на хибному тлумаченні норм матеріального права. Закон України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Отже, враховуючи, що медичний заклад не був потерпілим та учасником ДТП, дія зазначеного вище Закону на спірні правовідносини не поширюється. Згідно з наданим реєстром витрати на лікування потерпілого [PERSON] були понесені не самим потерпілим, а безпосередньо закладом охорони здоровя. З цих же підстав суд вважає неспроможними доводи представника відповідача про те, що витрати [PERSON] на лікування було відшкодовано страховою компанією «Омега». Доказів на підтвердження того, що витрати, понесені закладом охорони здоровя, було відшкодовано будь-якою страховою компанію суду не надано. Зазначені твердження повністю спростовуються листом Полтавської обласної клінічної лікарні від 10.06.2015 року, відповідно до якого заклад охорони здоровя підтримує позовні вимоги прокурора у повному обсязі (а.с.46). В судовому засіданні представника відповідача наполягав на тому, що реєстру витрат на стаціонарне лікування є може бути визнано допустимим доказом, так як його не підписано бухгалтером закладу охорони здоровя. Однак, суд вважає і ці твердження хибними, так як згаданий розрахунок є офіційним документом, який скріплено підписом керівника та печаткою закладу охорони здоровя. В реєстрі міститься розрахунок вартості лікування, достовірність якого сумніву не викликає (а.с.14). Беручи до уваги, що обовязок відшкодувати витрати на лікування покладений на відповідача, суд доходить до висновку про обґрунтованість позову, а тому вважає за необхідне позовні вимоги прокурора м.Комсомольська задовольнити повністю. Питання про судові витрати вирішено судом, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved