Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Представниця позивача звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В своєму позові вона посилалася, що [PERSON] дав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 52400 гривень, про що відповідачкою було написано дві розписки. Однією розпискою від 18.01.2012 року відповідачка підтвердила отримання від позивача коштів у сумі 2400 гривень та взяла на себе зобов'язання повернути борг в строк до 01 березня 2013 року. Другою розпискою від 20.06.2012 року відповідачка підтвердила отримання від позивача грошових коштів у сумі 50000 гривень та взяла зобов'язання повернути їх у строк до 01 березня 2013 року. Але свої зобов'язання відповідачка не виконала, а в теперішній час уникає зустрічі із позивачем. Позивач просить по першій розписці стягнути грошові кошти у сумі 2400 гривень по другій розписці 50 000 гривень та 20,5% що складає 11958 гривень. Представниця позивача підтримала позовні вимоги , надала заяву про слухання справи у її відсутність, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення . Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення розписки, про причини своєї неявки не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи не надавала, заяви про розгляд справи у її відсутність не надавала , зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи , на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому на запитання суду про надання інших доказів, крім наданих, чи неможливості їх витребування і необхідність цієї дії судом, встановлено, що всі докази надані, а тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] дав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 52400 гривень, про що відповідачкою було написано дві розписки. Однією розпискою від 18.01.2012 року відповідачка підтвердила отримання від позивача коштів у сумі 2400 гривень та взяла на себе зобов'язання повернути борг в строк до 01 березня 2013 року. Другою розпискою від 20.06.2012 року відповідачка підтвердила отримання від позивача грошових коштів у сумі 50000 гривень та взяла зобов'язання повернути їх у строк до 01 березня 2013 року. Але свої зобов'язання відповідачка не виконала, а в теперішній час уникає зустрічі із позивачем. Позивач просить по першій розписці стягнути грошові кошти у сумі 2400 гривень по другій розписці 50 000 гривень та 20,5% що складає 11958 гривень. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до статті 509 ЦК України, яка передбачає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже законом встановлено, що на підтвердження укладення правочину - (договору позики) може бути надана розписка . Позивач надав на підтвердження укладення договору позики розписки від відповідачки. Представником позивача доведена та обставина, що відповідачка отримала грошові кошти у сумі 2400 гривень по першій розписці та 50 000 гривень та та 20,5% що складає 11958 гривень і у строк до 01 березня 2013 року не повернула їх ( наявність розписки на руках у позивача- стаття 545 ЦК України встановлює презумпцію, відповідно до якої наявність боргового документу у кредитора підтверджує невиконання боржником зобов'язання) тому позовна вимога щодо стягнення суми боргу в розмірі 64358 гривень підлягає задоволенню. Згідно до вимог ст. 525 та ст. 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом та зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], яка діє в інтересах та по довіреності [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягає задоволенню.

Outcome: approved