Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» на користь [PERSON] належні позивачу кошти після звільнення у розмірі 79 473 грн. 59 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн (десять) грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно наказу АТЗТ «Харківський коксовий завод» № 2 від 02.01.1997 [PERSON] була прийнятий на роботу з 01.01.1997 року. 15.03.2011 АТЗТ «Харківський коксовий завод» було перейменовано на приватне акціонерне товариство «Харківський коксовий завод». 01.10.2019 позивач була звільнений за власним бажанням, через невиконання роботодавцем умов колективного договору, в частині виплати заробітної плати на підставі наказу № 190-К від 01.10.2019 року. При звільненні вона не отримала повний розрахунок по заробітній платі з травня 2019 по серпень 2019, яка склала 44 613,11 грн., що підтверджується розрахунковим листом. Крім того, у вересні 2019 року, незважаючи на те, що позивач продовжував виконувати свої обов`язки, за вини відповідача зарплату їй не видали та не нарахували. Розраховуючи самостійно суму, яку вона має намір отримати від відповідача за вересень 2019, позивач виходив з розміру середньомісячного заробітку за аналогічну кількість відпрацьованих годин, що становить 11 153, 28 грн. (всього відпрацьовано 168,25 годин) та просить стягнути розмір річної винагороди за вислугу років для працівників, які мають безперервний стаж роботи на підприємстві 15 та більше років, встановлений у розмірі середньомісячного окладу помноженого на коефіцієнт 1,5 за період 2016-2018 року, що становить 23 707,20 грн. Таким чином, всього підлягає стягненню заробітна плата у розмірі 79 473,59 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн. Оскільки відповідачем грубо порушені її конституційні та трудові права, а в добровільному грошові кошти не сплачуються, позивач вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлялися належним чином. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, відзив за правилами спрощеного позовного провадження не надав у зв`язку з чим суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідатиме ст. 280 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Положеннями ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та такими, що випливають з трудових відносин, урегульовані положеннями ЦК України та КЗпП України. Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці на підставі наказу №2 від 02.01.1997 року позивач прийнятий на роботу до АТЗТ «Харківський коксовий завод». 01.10.2019 року позивача на підставі наказу 190-к від 01.10.2019 року звільнено відповідно до ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). З розрахункового листка за серпень 2019 вбачається, що за період з травень 2019 по серпень 2019 року заробітна плата відповідачем позивачу не виплачувалась. Згідно вказаного розрахункового листа, заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати [PERSON] за травень- серпень 2019 року, складає 44 613,11 грн. (а.с. 4). Як зазначено судом вище, позивач звільнена з ПрАТ «Харківський коксовий завод» 01.10.2019 року, таким чином у вересні 2019 року вона продовжувала виконувати свої обов`язки. Відомостей про розмір заробітної плати у вересні 20149 року суду надано не було. Заборгованість за вересень 2019 року позивачем була розрахована самостійно, виходячи з розміру середньомісячного заробітку за аналогічну кількість відпрацьованих годин у розмірі 11 583, 28 грн. Суд критично ставиться до наданого розрахунку позивача про заборгованість підприємства перед [PERSON] за вересень, оскільки до матеріалів справи не додано наказу про затвердження посадового окладу працівника, а наданий позивачем табель обліку робочого часу за вересень 2019 року не відображає порядок обчислення заробітної плати, не містить підпису відповідальної особи, окрім підпису позивача та він не завірений печаткою підприємства, тому суд позбавлений можливості перевірити правильність визначення заборгованість із визначення заробітної плати за вересень. Судом вживалися заходи для витребування довідки про заборгованість підприємства перед [PERSON] за період з травня 2019 року по жовтень 2019 року включно, шляхом постановленням ухвали від 03.03.2020 року, проте, вказана вище ухвала до теперішнього часу відповідачем не виконана, витребувані судом докази, які необхідні для вирішення спору, не подані. Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.94. ч.5 ст.95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. За ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.ч.1,2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за травень- серпень 2019 року, у строки, встановлені частиною 1 статті 116 КЗпП України, не виплатив заробітну плату при звільненні, не виплатив її і на час розгляду справи в суді, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за травень- серпень 2019 року у розмірі 44 613, 11 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення надбавки за вислугу років, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до наданого позивачем розрахунку розміру заборгованості за вислугу років за період 2016-2018 рр., розмір такої заборгованості складає 23 707,20 грн. Позивачем надано копію колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ПрАТ «Харківський коксовий завод» на 2018-2022 рр. та зазначено, що аналогічний договір існував і до цього. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви в цій частині, оскільки суду не надано доказів існування колективного договору, який би передбачав встановлення річної винагороди за вислугу років за період 2016-2018 років у зазначеному позивачем розмірі. Більше того, позивачем не надано доказів того, що надбавка за вислугу років їй не виплачувалась. З наданих суду розрахункових листів це встановити не виявилось можливим. Більше того, у позовній заяві зазначено, що роботодавець не здійснював виплату за вислугу років з 2016 по 2018 роки. Таким чином, з урахуванням того, що позивач звільнена з ПрАТ «Харківський коксовий завод» лише у жовтні 2019 року, можливо зробити висновок, що у 2019 році виплата цих сум відновилась. В той же час, порівнюючи надані суду розрахункові листи за 2016-2018 роки та за 2019 рік, з них вбачається, що вони містять однакові види нарахувань у відповідний період. Таким чином, суду не надано докази того, що виплата за вислугу років у 2016-2018 роки не здійснювалась. Щодо вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі послуг за Договором від 31.01.2020 та детальний опис робіт виконаних адвокатом за договором. Так, відповідно до п.п.1.1 договору б/н про надання правової допомоги від 31.01.2020 р. клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу: підготовка позовної заяви до суду про стягнення з ПРАТ «Харківський коксовий завод» заборгованості по заробітній платі, представництво інтересів замовника в суді першої інстанції про стягнення боргу по заробітній платі, представництво інтересів замовника у суді апеляційної інстанції (у випадку подачі апеляційної скарги), отримання рішення суду, що набрало законної сили та виконавчого листа. П.п. 4.1, 4.2 зазначеного договору передбачає, що сторони домовилися про наступний порядок оплати вартості наданих юридичних послуг, а саме 2 000 (дві тисячі) гривень клієнт сплачує протягом 2 (двох) днів з дати укладання договору, та 8 000 ( вісім тисяч) гривень клієнт сплачує компанії протягом 2 ( двох) календарних днів після отримання рішення суду. Враховуючи, що позивач не надала суду документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, та крім іншого частина витрат, які просить стягнути позивач, є витратами, які можуть бути понесеними позивачам лише після винесення судового рішення, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог п.2 ч. 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, таким чином рішення суду в стягнення заробітної плати в межах місячної заробітної плати необхідно допустити до негайного виконання. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial