Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Представник позивача уточнивши позовні вимоги звернувся в суд з позовною заявою в якій просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH2GA00000034 від 21.03.2007 року, в розмірі 61 505,64 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.04.2013 року складає 491 430,06 грн. - звернути стягнення на квартиру площею 67,20 м.кв., житловою площею 40,10 м.кв., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 21.03.2007 р.) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» віх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Також просить виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири, що є предметом іпотеки, розташованій за адресою: [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України до повноважень якого входить питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, а також стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача покладався на те, що згідно кредитного договору № LVH2GA00000034 від 21.03.2007 року укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON], остання отримала кредит в розмірі 33000,00 доларів США з сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.03.2017 року. 21.03.2007 року в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачами було укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 67,20 м2, житловою площею 40,10 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, а тому станом на 17.04.2013 року заборгованість з врахуванням нарахованих штрафних санкцій складає 61 505,64 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.04.2013 року складає 491 430,06 грн. Відтак, в силу дії умов договору іпотеки позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, задовольнивши позов. Представник позивача Деркач Ю.Ю. у судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду клопотання від 01.12.2014 року, згідно якого просив суд слухати справу у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просив суд їх задоволити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду, про причину неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи без їх участі не подали. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні, а також у поданому ним 08.08.2014 року письмовому заперечені на позов, проти задоволення позовних вимог заперечив, вважає що такі не підлягають до задоволення, оскільки 03 червня 2014 року прийнято Закон України № 1304-УІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бити примусово стягнуте (без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, та якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчим кредитом, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно та загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 м. кв. У зв'язку з цим, враховуючи те, що відповідачі не володіють іншим житлом, зареєстровані та постійно проживають у даній квартирі, своєї згоди на відчуження даного житла не висловлюють, оскільки не мають більше де жити та беручи до уваги що кредит є споживчим, наданий в іноземній валюті, а позикодавець є резидентом України, площа іпотечного житла не перевищує 140 м.кв., тому відповідно просить суд в позові відмовити. Крім цього у поданому письмовому запереченні по суті позовних вимог від 01.12.2014 року зазначив, що позивач необґрунтовано та безпідставно визначає у позові суму заборгованості 61505,64 долари США, так як така не підтверджена належними доказами, а таблиця розрахунку боргу не може служити належним доказом існування боргу. Також вважає, що неправомірно нараховані відсотки за підвищеною ставкою 13,08%, та сума пені 16000 доларів США, оскільки щодо її стягнення минув річний строк позовної давності. Представник третьої особи органу опіки та піклування Стрийської міської ради Кухар З.Р. у судове засіданні не з'явилась, однак надала суду заяву згідно якої просила суд проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 21.03.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] ([PERSON].) було укладено кредитний договір № LVH2GA00000034, за умовами якого позичальнику було надано кредит в розмірі 33 000 доларів США із кінцевим терміном повернення до 20.03.2017 року та сплатою за користування кредитом 11,04 % річних. Відповідно до п. 7.1. кредитного договору, [PERSON] зобов'язалась щомісячно у період з 15 по 20 число кожного місяця перераховувати на рахунок банку щомісячний платіж в розмірі 476,54 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді. У разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, а також у випадку прострочення строку виконання інших грошових зобов'язань позичальника, останній сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. 21.03.2007 р., в якості забезпечення виконання умов кредитного договору, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1534, згідно якого з метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № LVH2GA00000034 від 21.03.2007 р. [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] передали в іпотеку банку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 67,20 кв.м., житловою площею 40,10 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 33.4 даного договору вартість предмету іпотеки була обумовлена сторонами договору в розмірі 189 375,00 грн. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачувати проценти. Згідно ст. ст. 525, 526 ,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін, передбачений договором. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором, що стверджується наявною у матеріалах справи копією заяви на видачу готівки від 21.03.2007р. Однак, відповідач [PERSON] не погашала своєчасно заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, в результаті чого, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором станом на 17.04.2013 р. [PERSON] має заборгованість за кредитним договором, яка становить 61 505,64 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.04.2013 року складає 491 430,06 грн. і складається з заборгованості за кредитом 26 188,61 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом 16886,67 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом 2597,93 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором 15832,43 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 16.7, 16.7.1, іпотечного договору передбачено, зокрема, що з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках, якщо в момент настання термінів виконання якого-небуть із зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно п. 22 вказаного договору встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 16.7.1.,16.7.2., 16.9 цього Договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду , або на підставі виконавчого напису нотаріуса. Таким чином у ході судового розгляду, судом з достовірністю було встановлено той факт, що відповідач [PERSON] належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує, у результаті чого станом на 17.04.2013 року за нею наявна заборгованість у розмірі 61 505,64 долари США, яка у добровільному порядку не погашається, доказів в спростування даної обставини нею та її представником не надано, а тому суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] грунтуються на вимогах закону і укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому такі підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог у частині виселення відповідачів із спірної квартири, то суд виходить з того, що відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. У відповідності до п. 43, 44 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи приміщення у разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має врахувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9 і ст. 109 ЖК України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку», виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Судом з достовірністю встановлено той факт, що в квартирі що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], 2013 року народження, що підтверджується довідкою № 313 від 18.02.2014 року виданою Будинкоуправлінням № 1, а також відповіддю з адресно-довідкового відділу УГІРФО ГУМВС України у Львівській області. Також у судовому засіданні було встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» неодноразово направляв відповідачам вимоги про необхідність усунення порушень умов кредитного договору та добровільне виселення із квартири, яка є предметом іпотеки, що стверджується наявною у матеріалах справи копією листа від 01.03.2013 року за вихідним № 30.1.0.0/2-282 та копіями повідомлень про вручення поштового відправлення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 23.03.2013 року. Як встановлено судом, письмові вимоги позивача до відповідачів щодо усунення порушень умов кредитного договору та добровільного звільнення вищевказаної квартири на час розгляду справи не виконано. Судом також було враховано та надано правову оцінку тому факту, що у квартирі, яка перебуває в іпотеці зареєстрована малолітня дитина відповідача [PERSON]. Так, відповідно до ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Таким чином, суд врахувавши те, що відповідачі існуючу заборгованість за кредитним договором не погасили, добровільно спірну квартиру протягом 30 днів з дня отримання вимоги не звільнили, а малолітня дитина відповідача [PERSON] - [PERSON], право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки не мала, оскільки народилася у 2013 році, тобто вже після його укладення, прийшов до обґрунтованого висновку що позовні вимоги у частині виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] а також малолітньої дитини [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є підставними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. Що стосується позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, то суд приходить до переконання, що такі є передчасними та задоволенню не підлягають. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» знаття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на жиле приміщення або права користування жилим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином зняття з реєстрації місця проживання відповідачів може бути здійснено на підставі рішення суду про їх виселення. Також суд, проаналізувавши письмове заперечення представника відповідачів [PERSON] від 01.12.2014 року відхиляє доводи викладені у даному заперечені з наступних підстав. Так твердження представника про те, що таблиця розрахунку боргу не може служити належним доказом існування заборгованості у сумі 61505,54 долари США є голослівним, та не можуть братись судом до уваги, так як власного розрахунку заборгованості або інших доказів, які б об'єктивно свідчили про невірність зробленого розрахунку наявного у матеріалах справи представником відповідачів не було надано. Що стосується посилань представника [PERSON] на те, що позивач неправомірно нараховує відсотки за підвищеною ставкою 13,08% з 20.11.2008 року, незважаючи на те, що 27.02.2009 року листом повідомив відповідачів про скасування збільшеної відсоткової ставки, про що додав копію листа, то такі також не беруться судом до уваги, оскільки з вищевказаного листа від 27.02.2009 року не вбачається про скасування якої саме відсоткової ставки йде мова, окрім цього з даного листа вбачається, що банк повідомив відповідачів вважати недійсним лист від 31.12.2008 року, яким було збільшено відсоткову ставку. А як вбачається з матеріалів справи відсоткову ставку було збільшено саме до 13,08% листом від 03.10.2008 року № 20.1.3.2./6 -22855, а не листом від 31.12.2008 року. Суд також не приймає до уваги посилання представника відповідача, про те, що пеня нарахована безпідставно, оскільки минув річний строк позовної давності, з дати вимоги про дострокове погашення кредиту, а саме з дати направлення листа від 12.08.2010 року № 29746112622. Так згідного ч. 2 ст. 258 ЦПК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком у один рік. У відповідності до правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року вбачається, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Тобто в даному випадку строк позовної давності не пропущено, та такий не відраховується з дати направлення листа 12.08.2010 року, а обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду. Також суд вважає, що посилання представника на те, що позовні вимоги щодо виселення усіх мешканців з квартири є безпідставними, оскільки до часу звернення стягнення на предмет іпотеки порушень прав іпотекодержателя немає є необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, якими урегульовано спірні правовідносини, зокрема Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України. Що стосується вимоги представника відповідачів про відмову у задоволені позову з підстав прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то суд приходить до наступного висновку. Так ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Суд провівши аналіз зазначених правових норм, з'ясувавши обставини справи, зокрема взявши до уваги той факт, що спірна квартира, яка перебуває в іпотеці підпадає під дію вищезазначеного Закону України, оскільки її площа не перевищує 140 м.кв, відповідачі зареєстровані та постійно проживають у даній квартирі, своєї згоди на відчуження даного житла не висловлюють а позивачем не надано доказів того, що у позичальника у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно та беручи до уваги, що кредит є споживчим, наданий в іноземній валюті, а позикодавець є резидентом України, прийшов до висновку про одночасне вирішення питання про зупинення на час дії цього закону виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира відповідачів. На підставі вище наведеного, проаналізувавши зібрані по справі докази і оцінивши їх в сукупності, врахувавши зокрема той факт, що іпотекодержателем, позивачем по справі, були виконані імперативно-диспозитивні приписи, встановлені Закон України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, а відповідачі не виконали вимогу від 01.03.2013 року № 30.1.0. 0/2 -282 про усунення порушень та виселення в 30-денний строк (а.с.14), то позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] підлягають до задоволення з одночасним зупиненням виконання даного рішення суду на час дії Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У відповідності до ст.88 ЦПК України суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати підтверджені ним документально. Тому суд вважає, що з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід стягнути солідарно в користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір, який той сплатив при подачі позову до суду, а саме 3441,00 грн. (три тисячі чотириста сорок одна) гривня 00 коп.. що підтверджується платіжним дорученням від 04.06.2013 року.

Outcome: partial