Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Прокурор в інтересах позивача звернувся до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначив, що в ході проведення перевірки було встановлено, що розпорядженням Київської обласної державної адміністрації було змінено цільове призначення земель лісогосподарського призначення та передано у приватну власність громадянам загальною площею 21,7345 га, яка в подальшому придбані відповідачами. Проте, як вказує прокурор вказані земельні ділянки є землями лісового фонду, цільове призначення було змінено незаконно, а тому прокурор просив задовольнити позов та визнати недійсним вказане розпорядження, та витребувати земельні ділянки незаконного володіння на користь держави. Прокурор в судове засідання не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, також заявила клопотання про виключення з числа учасників справи третю особу [PERSON] , в зв`язку з його смертю та тим, що відповідно до Постанови ВС позовні вимоги до даної особи відсутні. Представник КМУ в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник Обухівської РДА в судове засідання не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без їх участі, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Інші учасники, які повідомлялась належним чином, в судове засідання не з`явились, заяв чи клопотань до суду не надали. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що відповідно до Постанови ВС від 20.11.2020 в задоволенні позовних вимог по даній цивільній справі в частині визнання недійсним розпоряджень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації права власності на земельні ділянки - відмовлено. В іншій частині позовних вимог, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні прокурор заявила клопотання про виключення з числа учасників даної цивільної справи [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.11.2014, оскільки позовні вимоги про в частині визнання недійсним розпоряджень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації права власності на земельні ділянки не розглядаються. Ухвалою суду [PERSON] (його спадкоємців) виключено з числа третіх осіб в даній цивільній справі. Судом встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 09.11.2007 № 1637 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 17 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та передано у власність вказаним громадянам для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки загальною площею 21,7345 га в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району. Після цього, управлінням земельних ресурсів в Обухівському районі на підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації [PERSON] 15.11.2007 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 773109 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0007, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833101366. Так само, управлінням земельних ресурсів в Обухівському районі 30.01.2008 видано державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме: [PERSON] - серії ЯД № 773109 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0011, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100090; [PERSON] - серії ЯД № 773104 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:002:0002, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100094; [PERSON] - серії ЯД № 773101 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0017, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100086; [PERSON] - серії ЯД № 773105 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0015, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100087; [PERSON] - серії ЯД № 773114 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:002:0004, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100085; [PERSON] - серії ЯД № 773115 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0008, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100095; [PERSON] - серії ЯД № 773111 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0010, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100089; [PERSON] - серії ЯД № 773107 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:002:0001, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100082; [PERSON] - серії ЯД № 773110 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0009, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100092; [PERSON] - серії ЯД № 773103 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:002:0003, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100080; [PERSON] - серії ЯД № 773113 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0014, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100088; [PERSON] - серії ЯД № 773116 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0016, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100081; [PERSON] - серії ЯД № 773102 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0012, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100091; [PERSON] - серії ЯД № 773112 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:002:0006, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100083; [PERSON] - серії ЯД № 773108 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:001:0013, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100093; [PERSON] - серії ЯД № 773106 на площу 1,2785 га, кадастровий номер: 3223186800:09:002:0005, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100084. В подальшому за договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 22.05.2008 № 4000, № 4007, № 4014, № 4021, № 4035, № 4042, № 4049, № 4056, № 4063, № 4070, № 4077, № 4084, № 4091, № 4098, № 4105, № 4112, № 4119 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відчужили належні їм земельні ділянки на користь [PERSON] . Після цього, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 10.06.2008 № 938 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового (функціонального) використання земельних ділянок 4-ом громадянам з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради», в тому числі і [PERSON] площею 21,7345 га з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва. На підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 22.05.2008 та розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 10.06.2008 № 938, управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі 11.06.2008 видано [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 407922, з кадастровим номером: 3223186800:09:001:0019 для ведення індивідуального садівництва, площею 21,7353 га. Також, у подальшому на частину земельної ділянки площею 21,1353 га [PERSON] рішенням Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області 23.04.2014 за № 12625782 зареєстровано право власності на земельну ділянку за [PERSON] з кадастровим номером: 3223186800:09:001:0020 та видано свідоцтво на право власності № 20866792. А частину земельної ділянки загальною площею 0,60 га, за договорами дарування від 23.05.2014 № 959, № 960 відчужено на користь [PERSON] площами 0,24 га та 0,12 га, з кадастровими номерами: 3223186800:09:001:0022, 3223186800:09:001:0023, а також договором дарування за № 958 відчужено на користь [PERSON] площею 0,24 га з кадастровим номером: 3223186800:09:001:0021. Рішеннями Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області 23.05.2014 за № 13270358, № 13271748 зареєстровано право власності на земельні ділянки [PERSON] , з кадастровими номерами: 3223186800:09:001:0022, 3223186800:09:001:0023, та за № 13267957 а [PERSON] , з кадастровим номером: 3223186800:09:001:0021. В судовому засіданнні встановлено, що вищевказані розпорядження прийняті Обухівською районною державною адміністрацією поза межами компетенції, у зв`язку з чим видача в подальшому державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам та укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок, а також зміна цільового призначення з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва відбулась із порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Так, на виконання спільного наказу Міністерства аграрної політики України і державного комітету лісового господарства України № 106/60 від 26.06.00 «Про ліси сільськогосподарських підприємств» та Указу Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки», з урахуванням рішення Обухівської районної ради від 15.09.00 № 126.11.ХХ.ІІІ, наказу Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» від 10.08.01 № 219 «Про приймання земель лісового фонду», рішення Київської обласної ради від 25.01.01 № 264-15-ХХІІІ «Про землі лісового фонду Київської області, що вивільнені внаслідок реформування колективних сільськогосподарських підприємств», листа Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» від 14.05.03 № 01-318, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 23.06.03 № 333 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Обухівському, Козинському лісництвам та Ржищівському Держлісгоспу для ведення лісового господарства» передано, зокрема, Козинському лісництву у постійне користування 1155,1 га земель лісового фонду для ведення лісового господарства, з них 309,0 га на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району. Відповідно до акту прийому-передачі Козинське лісництво КДЛГО «Київліс» прийняло 309 га земель лісового фонду на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району (у зв`язку з припиненням діяльності колишніх сільськогосподарських підприємств-лісокористувачів). Крім того, як вбачається з розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 333 від 23.06.03, останнім визначено відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України цільове призначення земельної ділянки, як землі лісового фонду - для ведення лісового господарства. На підставі вказаного розпорядження лісовпорядною організацією ВО «Укрдержліспроект» виготовлено планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які були погоджені з органами земельних ресурсів та передані для використання ДП «Київський лісгосп». Вказані матеріали лісовпорядкування відповідно до ч. 5 Розділу VІІІ Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками є документами, що підтверджують це право на раніше надані землі. Так, відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 22.01.2015 та планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Київський лісгосп» земельні ділянки, які перебувають у власності [PERSON] розташовані у виділах [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] Козинського лісництва, є земельними ділянками лісового фонду, згідно матеріалів лісовпорядкування 2004 року наклададаються на землі лісогосподарського призначення (кв. [NUMBER] Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» . Відповіднодо Проекту організації та розвитку лісового господарства Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2004 року спірні земельні ділянки покриті лісовою рослинністю та мають відповідні таксаційні характеристики: [ADDRESS]: площа 1,0 га, склад - 7 липи , 3 берези повислої + ясен звичайний, граб звичайний, вік 34 роки (на момент передачі у приватну власність громадян), середня висота -12-13 м, середній діаметр - 16-18 см., запас на 1 га -70 метрів кубічних. [ADDRESS]: площа 1,2 га, склад - 10 вільхи чорної + береза повислої, вік 34 роки (на момент передачі у приватну власність громадян), середня висота -17 м, середній діаметр - 18 см., запас на 1 га -110 метрів кубічних. [ADDRESS]: площа 3,8 га, галявина. [ADDRESS]: площа 2,2 га, склад - 6 берези повислої, 6 липи + ясен звичайний + дуб звичайний, вік 39 років (на момент передачі у приватну власність громадян), середня висота -10-12 м, середній діаметр - 14 см., запас на 1 га -70 метрів кубічних. [ADDRESS]: площа 0,3 га, склад - 10 граба звичайного, вік 39 років (на момент передачі у приватну власність громадян), середня висота -16 м, середній діаметр - 20 см., запас на 1 га -160 метрів кубічних. [ADDRESS]: площа 2,0 га, галявина. [ADDRESS]: площа 0,5 га, склад - 6 липи, 4 берези повислої +ясен звичайний + тополь білий, вік 34 років (на момент передачі у приватну власність громадян), середня висота -12-13 м, середній діаметр - 14-16 см., запас на 1 га -90 метрів кубічних. [ADDRESS]: площа 1,0 га, біополяна. [ADDRESS]: площа 7,6 га, склад - 4 берези повислої, 4 граба звичайного, 1 дуб зелений, 1 тополь біла, вік від 24-34 років (на момент передачі у приватну власність громадян), середня висота від 8-20 м, середній діаметр від 12-24 см., запас на 1 га -80 метрів кубічних. За інформацією Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 18.01.20016 та ДП «Київське лісове господарство» від 20.01.2016 встановлено, що спірні земельні ділянки знаходяться в одному кварталі лісництва, є єдиним лісовим масивом, використовуються для ведення лісового господарства. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. При цьому, нормами ч. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Таким чином право користування спірними земельними лісовими ділянками посвідчується матеріалами лісовпорядкування. Однак, установлено, що ДП «Київське лісове господарство» погодження про можливість вилучення земель лісогосподарського призначення загальною площею 21,7345 га в кварталі [NUMBER] Козинського лісництва (виділах [NUMBER] , [NUMBER] [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER]) ДП «Київське лісове господарство» третім особам не надавались. Так само, Київським обласним та по місту Києву управлінням лісового та мисливського господарства погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення загальною площею 21,7345 га у кварталі [NUMBER] Козинського лісництва (виділах [NUMBER] , [NUMBER] [NUMBER]) також не надавалось. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Нормами ст. 6 Лісового кодексу України визначено, що всі ліси в Україні є власністю держави. Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному земельним та цим кодексами. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. За змістом ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому. За загальним правилом, визначеним у ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, і землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. А єдиний можливий такий випадок, передбачений ч. 2 ст. 56 даного Кодексу, за якою громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. В той же час, ч. 1 ст. 57 даного Кодексу передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у привтану власність громадянам та юридичним особам законодавство не містить. Крім того, надання спірних земельних ділянок у приватну власність для сільськогосподарських потреб відбулась з порушенням порядку зміни цільового призначення земельних ділянок. Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до ч. 1 цієї статті (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Аналогічне положення міститься й у статті 20 Земельного кодексу України. Так, відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. В порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України у проекті землеустрою, затвердженому спірним розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації, відсутнє погодження органу лісового господарства. Таким чином, усупереч нормам Земельного кодексу України Обухівською районною державною адміністрацією передано у приватну власність земельні ділянки лісогосподарського призначення. За таких умов проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність вищевказаним громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області не підлягали затвердженню розпорядженнями Обухівської районної державної адміністрації, як такі, що не відповідають вимогам і нормам земельного та лісового законодавства України. Прийняття оспорюваного розпорядження суперечить принципам діяльності, встановлених ст. 3 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», а саме законності, верховенства права, є недоцільними, неекономними та неефективними. Статтею 21 Земельного кодексу України передбачено наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Так, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Також, Обухівська районна державна адміністрація розпорядилася вказаними лісовими землями з перевищенням своїх повноважень виходячи з наступного. Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України в державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів АР Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 31 Лісового кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, зокрема передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними. Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені ст. 27 Лісового кодексу України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 гектар, що перебувають у державній власності. За ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України Кабінет вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Отже, вилучення земельних лісових ділянок площею більше 1 га, а також зміна їх цільового призначення, відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України. Разом з цим, одним розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації 09.11.2007 № 1637 передано у власність третім особам для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки лісогосподарського призначення площею 21,7345 га, які знаходяться у одному кварталі лісництва, є єдиним лісовим масивом, використовувались для ведення лісового господарства, що підтверджується інформаціями Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 18.01.2016, ДП «Київське лісове господарство» від 20.01.16 та схемою розташування земельних ділянок. Державні акти на право власності на земельні ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] видані в один день - 30.01.2008. Вказане переконливо свідчить про те, що Обухівська районна державна адміністрація фактично вилучила та змінила цільове призначення земель лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищує 1 га, що свідчить про перевищення головою обласної державної адміністрації передбачених законом повноважень. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 20.03.2013 у справі № 6-13цс13; від 21.01.2015 у справі № 6-224цс14; від 22.04.2015 у справі № 6-65цс15 та від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Згідно з ч. 3 ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Вимогами ст. 155 Земельного кодексу України передбачено визнання недійсним акта органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, що порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. Таким чином, розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 09.11.2007 № 1637 прийнято усупереч ст. 19 Конституції України, ст. ст. 20, 55, 56, 84, 116, 149 ЗК України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним судом впорядку передбаченому ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України. Крім цього, зміна цільового призначення земельних ділянок з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 10.06.2008 № 938, в частинізатвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового (функціонального) використання земельної ділянки [PERSON] площею 21,7353 га з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва відбулася з порушенням вимог ст. 25 Закону України «Про землеустрій», Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 № 502, не на підставі проекту із землеустрою, а на підставі технічної документації. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.03.2013 у справі № 21-417а12. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. За ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України лише власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як зазначено у Постанові ВС від 20.11.2019 по даній цивільній справі, установивши, що спірні земельні ділянки є землями лісового фонду та перебували у державній власності до прийняття розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 09 листопада 2007 року № 1637 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 17-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства у межах Підгірцівської сільської ради» щодо їх передачі у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та подальшої зміни цільового (функціонального) використання земельних ділянок згідно з розпорядженням виконуючого обов`язки голови Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 10 червня 2008 року № 938 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового (функціонального) використання земельних ділянок 4-ом громадянам з «ведення особистого селянського господарства», рішення про їх вилучення у постійного землекористувача ДП «Київське лісове господарство» не приймалося, ДП «Київське лісове господарство» не відмовлялося від права користування, що свідчить про відсутність волевиявлення держави, як власника, на відчуження цієї земельної ділянки, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованих висновків про порушення норм земельного законодавства при прийнятті Обухівською районною державною адміністрацією Київської області розпорядження про передачу у приватну власність третім особам земельних ділянок загальною площею 21,7345 га в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області та зміни їх цільового призначення. Оскільки необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку та зміни її цільового призначення за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки (аналогічний правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постановівід 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12), відсутність у справі такого рішення Кабінету Міністрів України свідчить про відсутність рішення власника про відчуження спірної земельної ділянки та зміну її цільового призначення. Отже, оскаржувані розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 09 листопада 2007 року № 1637 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 17-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради», та від 10 червня2008 року № 938 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового (функціонального) використання земельних ділянок 4-ом громадянам з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового (функціонального) використання земельної ділянки [PERSON] площею 21,7345 га з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» є незаконними. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження№ 14-144цс18). Так, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Застосування вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, виключає застосування інших вимог власника про визнання права власності чи інших вимог, спрямованих на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України. Висновок про те, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, викладений Верховним Судом України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання недійсним розпоряджень Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 09 листопада 2007 року № 1637 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 17-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради», та від 10 червня 2008 № 938 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового (функціонального) використання земельних ділянок 4-ом громадянам з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового (функціонального) використання земельної ділянки [PERSON] площею 21,7345 га з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва», оскільки визнання недійсними цих розпоряджень не відновить порушеного права власності держави на спірні земельні ділянки лісового фонду, оскільки такий спосіб захисту порушених прав не є ефективним та не відновлює в повному обсязі порушених прав особи, яка звернулася до суду за їх захистом. За змістом частини другої статті 116 ЗК України підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Аналогічно наведеним вище висновкам щодо вимог про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсним свідоцтва про право власності від 23 квітня 2014 року № [NUMBER] , виданого [PERSON] на земельну ділянку площею 21,1353 га, кадастровий номер 3223186800:09:001:0020, не є необхідним для вирішення питання про її витребування земельної ділянки, оскільки також не ефективним способом захисту. З огляду на те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а тому рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є саме таким рішенням, оскільки передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачами права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачами. Аналогічні правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). З урахуванням наведеного, оскаржувані рішення судів у частині вирішення вимог про визнання недійсними розпоряджень Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 09 листопада 2007 року № 1637 та від 10 червня 2008 № 938 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового (функціонального) використання земельної ділянки [PERSON] площею 21,7345 га з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва»; визнання недійсним свідоцтва на право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] , та скасування рішень реєстраційної служби про реєстрацію за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права власності на земельні ділянки, підлягають скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у позові. Отже, при розгляді даної справи Верховним Судом визначено про незаконність вказаних розпоряджень Обухівської РДА, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в частині витребування земельних ділянок та їх задоволення, оскільки право відповідачів на спірні земельні ділянки виникло на підставі незаконних розпоряджень та державних актів на право власності на земельні ділянки, що вказує на те, що до них перейшло право власності на спірні земельні ділянки від держави протиправно поза волею власника. Оскільки зазначені розпорядження суперечать вимогам закону, тому отримані у приватну власність земельні ділянки підлягають поверненню належному власнику. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. А за змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Наведене вище свідчить про можливість застосування віндикації для захисту порушених інтересів держави. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 387, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, здійснення Київською обласною державною адміністрацією права власності, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до ст. 388 ЦК України дає підстави для витребування державою її майна від добросовісного набувача. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є заявлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388, Цивільного кодексу України. Оспорюваними розпорядженнями порушено інтереси держави, адже з державної власності протиправно вибули земельні ділянки лісового фонду. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Зважаючи на те, що третіми особами право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 Цивільного кодексу України шляхом витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння на користь держави. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 Земельного кодексу України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Також згідно з частинами другою та третьою статті 1, частиною першою та другою статті 7 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Встановлено, що земельні ділянки надані у приватну власність розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації мали лісогосподарське призначення та вкриті лісами. Фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі, безоплатно приватизовано громадянами, що призвело до одержання у власність лісових земель загальною площею 217345 га. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду з вимогою витребування спірних земельних ділянок з володіння громадян є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 388 Цивільного кодексу України в зв`язку з порушенням органом державної влади вимог Лісового кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. За правилами статей 83, 84 Земельного кодексу України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таке саме правило встановлене статтею 12 Лісового кодексу України. Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон встановлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таким чином, законно набути права приватної власності на спірні земельні ділянки, які накладаються на землі лісогосподарського призначення із земель державної чи комунальної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й відповідачі по справі. Натомість останні набули таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади розпорядження. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 Лісового кодексу України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки, відповідачі знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Надання відшкодування завданих збитків, зокрема, на підставі ст. 661 Цивільного кодексу України або статті 1 Першого протоколу перебуває у безпосередньому зв`язку із поведінкою особи під час набуття такого майна, наявності прямих заборон у законодавстві на набуття у власність відповідного майна та інших факторів і не є абсолютним. Так, у справі «Hamer проти Бельгії» Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27.11.2007 вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. З огляду на викладене, звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданих у власність земельних ділянок лісового фонду, які на даний час вільні від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини. За таких обставин результат звернення до суду з вказаним позовом по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу, а від так послання представника відповідача на практику ЄСПЛ щодо неможливості позбавлення права власності на спірні земельні ділянки спростовується викладеними обставинами справи. Щодо строку позовної давності. Постановою Верховного Суду від 20.11.2019 по даній цивільній справі зазначено, що якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного державного органу (підприємства), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг відповідний державний орган (підприємство), а не прокурор. Застосовуючи до спірних правовідносин позовну давність, як самостійну підставу для відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що Кабінет Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» мали можливість довідатися про те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння держави з часу їх передачі у власність третім особам, тобто у листопаді 2007 року. Однак, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що зі змісту розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 09 листопада 2007 року № 1637 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 17-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» неможливо встановити приналежність спірних земельних ділянок до земель лісового фонду, зокрема згідно вказаного розпорядження у власність третіх осіб передаються земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, інформація про наявність лісових насаджень чи відповідного цільового призначення земельних ділянок також відсутня, а зміна цільового призначення земельних ділянок, згідно з розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 10 червня 2008 року№ 938 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового (функціонального) використання земельних ділянок 4-ом громадянам з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва», передбачала лише зміну цільового призначення земельних ділянок з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва». При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення прокурора із зазначеним позовом, поза увагою судів та їх оцінкою також залишилися доводи прокурора про те, що про порушення земельного законодавства та необхідність їх захисту в судовому порядку позивачам стало відомо лише з моменту направлення прокуратурою Київської області повідомлень від 16 січня 2016 року № 05/1-86 (вихідний № 16) та від 16 січня 2016 року № 05/1-88 (вихідний № 16), за результатами розгляду яких Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання «Укрдержліспроект» було з`ясовано, що земельні ділянки, кадастрові номери 3223186800:09:001:0001, 3223186800:09:001:0006, 3223186800:09:001:0005, 3223186800:09:001:0004, 3223186800:09:001:0003, 3223186800:09:001:0002, 3223186800:09:001:0017, 3223186800:09:001:0016, 3223186800:09:001:0014, 3223186800:09:001:0015, 3223186800:09:001:0012, 3223186800:09:001:0010, 3223186800:09:001:0013, 3223186800:09:001:0011, 3223186800:09:001:0008, 3223186800:09:001:0009, 3223186800:09:001:0007 згідно матеріалів лісовпорядкування 2004 року повністю або частково накладаються на землі лісогосподарського призначення у кварталі [NUMBER] Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство», постійним лісокористувачем яких є ДП «Київське лісове господарство», яке не надавало згоду на їх вилучення та зміну цільового призначення. Наведене свідчить, що висновки судів про початок перебігу позовної давності з дня видачі оскаржуваного розпорядження про передачу у приватну власність третім особам земельних ділянок не грунтуються на положеннях частини першої статті 261 ЦК України, оскільки суди попередніх інстанцій при вирішенні зазначеного питання неповно з`ясували, коли саме стало відомо ДП «Київське лісове господарство» та Кабінету Міністрів України про порушення права на постійне користування спірними земельними ділянками. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно правової позиції Верховного Суду України відображеної у іншій постанові від 01.07.2015 у справі № 6-178цс15, визначено, що перебіг строку позовної давності за позовами прокуратури, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватись з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатись про порушення його прав чи особу, що їх порушила, а не з часу отримання таких даних прокуратурою. Отже, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення. Як встановлено в судовому засіданні, про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо у 2015 році за результатами аналізу отриманих з Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект», Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство» інформацій та картографічних матеріалів, а також з матеріалів кримінального провадження № 42015110000000481 від 13.10.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, а саме за фактом зловживання владою (службовим становищем) посадовими особами Обухівської районної державної адміністрації щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення загальною площею 52,5 га. Кабінет Міністрів України, який відповідно до закону є розпорядником спірної земельної ділянки, про факт первинного порушення інтересів держави внаслідок прийняття Київською обласною державною адміністрацією оскаржуваних розпоряджень відомо не було до 2016 року (часу повідомлення про такі порушення прокуратурою), оскільки воно приймалось без його участі, погодження у випадках, передбачених законодавством, на вилучення спірних ділянок не надавалось. Крім того, інформація про виведення землі із складу земель лісогосподарського призначення та їх передачу у приватну власність у загальнодоступних базах даних була відсутня. Органами державного контролю своєчасно ці порушення не виявлено, у зв`язку з чим Кабінет Міністрів України на захист порушених прав держави до суду не звертався. Інших можливостей працівникам КМУ щодо виявлення порушених прав чим ті, які були досліджені в судовому засіданні, суду не надано і не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачами та прокурором не пропущений, оскільки КМУ про факт таких порушень стало відомо у 2016 році, а від так позов підлягає до задоволення, а підстав для застосування строку позовної давності в судовому засіданні не встановлено. Щодо судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору Враховуючи вищенаведене, та те, що судом встановлено порушення законодавства при винесенні оскаржуваних розпоряджень саме Обухівською районною державною адміністрації Київської області, а відповідачі не приймали участь у первинному набуті права власності на спірні земельні ділянки а придбав їх за відплатних договором, суд приходить до висновку про стягнення судового збору в повному обсязі з відповідача Київської обласної державної адміністрації за подачу позову, апеляційної та касаційних скарг у розмірі 30728,69 грн.

Outcome: approved