Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Прокурор 14.01.2015 року направив до суду позовну заяву про визнання незаконними та скасування рішень селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та інше. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.01.2015 року у справі № 362/224/15-ц вирішено розєднати справи у самостійні провадження, зокрема, виділено вимоги, які є предметом розгляду у цій справі, які були сформовані в окрему справу 23.01.2015 року, про що стоїть відмітка на першому аркуші позовної заяви. Отже, в межах цієї справи, Васильківський міжрайонний прокурор Київської області звернувся до суду із позовом, в якому просив: 1) визнати незаконним і скасувати рішення Глевахівської селищної ради № 886-35-V від 16.03.10 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки; 2) визнати недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 573147, виданого [PERSON] на земельну ділянку площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3221455300:03:004:0011, яка розташована по вул. Підприємницька в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію; 3) витребувати з незаконного володіння [PERSON], на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області та постійне користування Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:03:004:0011; 4) визнати відсутнім право власності [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 3221455300:03:004:0011. Позовні вимоги прокурора мотивовані тим, що Державному підприємству Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України (далі - ДП ДСВ ІФРГ НАН України) 20.05.02 видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Прокурор зазначає, що Глевахівською селищною радою здійснювалось розпорядження землями ДП ДСВ ІФРГ НАН України. Зокрема, спірним рішенням Глевахівської селищної ради передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Підприємницька в смт. Глеваха Васильківського району Київської області. На підставі вищевказаного рішення селищної ради [PERSON] видано державний акт серії ЯИ № 573147 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221455300:03:004:0011. Прокурор зазначає, що спірне рішення Глевахівської селищної ради є незаконним, оскільки згідно інформації Управління Держземагентства у Васильківському районі земельна ділянка з кадастровим номером 3221455300:03:004:0011 має перетин із земельними ділянками ДП ДСВ ІФРГ НАН України. Національна академія наук України не погоджувала вилучення земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:03:004:0011. Прокурор вказує, що Глевахівська селищна рада прийнявши спірне рішення, діяла в порушення ст.ст. 84, 149 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу». У звязку з чим вищевказане рішення Глевахівської селищної ради є незаконним та підлягає скасуванню. Окрім того, правомірність видачі державного акту на право власності на земельну ділянку, безпосередньо залежить від законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий державний акт видавався. Зважаючи на те, що відповідач отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, який зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому відновити становище, яке існувало до порушення, можливо здійснити в порядку ст.ст. 16, 21, 387, 388, 393, 396 Цивільного кодексу України, ст. 152, 153, 155 Земельного кодексу України лише шляхом визнання недійсним такого державного акту на право власності на земельну ділянку, скасуванням його державної реєстрації та витребуванням земельної ділянки у державну власність. Прокурор посилається не те, що звернення з вказаним позовом до суду викликано необхідністю захисту інтересів держави, в особі [PERSON] управління Держземагентства у Київській області та ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», адже грубо порушено право державної власності на землі сільськогосподарського призначення, які відповідно до ст.ст. 13, 14 Конституції України знаходяться під особливою охороною держави та які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також з метою захисту прав на землю постійного землекористувача, оскільки спірна ділянка протиправно вибула із державної власності. Відповідач [PERSON] надав суду заперечення проти позову, в якому вказав, що вимоги про витребування у [PERSON] земельної ділянки не підлягають задоволенню з огляду на те, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Крім того, відповідач [PERSON] вказав, що ДП ДСВ ІФРГ НАН України не є власником земельної ділянки, тому не вправі застосовувати обраний спосіб захисту. Позивачі є неналежними позивачами при зверненні до суду із вимогою про витребування земельної ділянки у власника, а [PERSON] є добросовісним набувачем та відсутні підстави для витребування у нього майна, передбачені ч. 1 ст. 388 ЦК України. В судовому засіданні прокурор позов підтримав, просив його задовольнити. Від [PERSON] управління Держземагенства у Київській області надійшов лист, в якому останній позов підтримав, просив розглядати справу без його участі. Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, повідомлена належним чином, в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, письмових пояснень не надала. Відповідач в судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечив. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом розяснено право на проведення судової земельно-технічної експертизи. Клопотань про проведення судової експертизи до суду не надійшло. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що ДП ДСВ ІФРГ НАН України 20.05.2002 видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Рішенням господарського суду Київської області від 21.04.2010 року задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього суду від 30-31.12.2008 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 року та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі. Постановою від 23.06.2011 року Вищим господарським судом України розглянуто касаційну скаргу селищної ради та винесено постанову у справі № 18/595-08/17/4, якою касаційну скаргу Глевахівської селищної ради залишено без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02.07.2010 року залишено без змін. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області прийнято рішення від 16.03.2010 року №886-35-V (спірне рішення), яким вирішено передати у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства в смт. Глеваха, вул. Підприємницька. [PERSON] на підставі рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 16.03.2010 року №886-35-V (спірне рішення), видано державний акт серія ЯИ № 573147 на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 3221455300:03:004:0011. Згідно листа Управляння Держземагентства у Васильківському районі від 11.12.2014 року №5221/01-1 у продовж 2009-2010 років клопотань щодо внесення змін до державного акту на право постійного користування ДВГ НААУ в Управлінні Держземагенства у Васильківському районі не виявлено. Також в зазначеному листі зазначено, що було внесено зміни до Державної статистичної звітності «Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності» (форма 6-зем) в частині зарахування земельної ділянки площею 387,19 га ДП ДСВ ІФРГ НАН України до земель запасу Глевахівської селищної ради, згідно вимог суду. При цьому повідомлено, що відповідно до припису Васильківської міжрайонної прокуратури Київської області від 17.05.2010 року №1533-вих з 19.03.2010 року Управлінням Держкомзему у Васильківському районі було невідкладно вжито дієвих заходів та призупинено вчинення будь-яких дій щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки з земель ДП ДСВ ІФРГ НАН України до вирішення питання в порядку визначеному главою 25 Земельного кодексу України, тому землі запасу зменшено на площу 387,19 га та обліковано за ДВГ НААУ. Відповідно до Державної статистичної звітності «Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності» (форма 6-зем) на території Васильківського району з 2002 року по 2008 рік за ДВГ НААУ обліковувались землі загальною площею 971,2100 га. Крім того, в листі вказано, що упродовж 2009-2010 років координати земельних ділянок загальною площею 387,19 га, які вилучені згідно рішення Господарського суду Київської області від 30-31.08.2010 року Глевахівською селищною радою до Управління Держкомзему у Васильківському районі не подавалися. Згідно листа Управляння Держземагентства у Васильківському районі від 05.01.2015 року № 10-1009-0.2-2/г-15 останнім повідомлено Васильківську міжрайонну прокуратуру про те, що земельні ділянки із кадастровими номерами, які зазначені в додатку до цього листа, мають перетин із земельними ділянками ДП ДСВ ІФРГ НАН України, згідно обмінних файлів. Серед вказаних земельних ділянок є земельна ділянка із кадастровим номером 3221455300:03:004:0011. [PERSON] Управління Держземагенства у Київській області на адресу Васильківської міжрайонної прокуратури Київської області надано графічне зображення (викопіювання) із зазначенням місць взаємного розташування земельної ділянки ДП ДСВ ІФРГ НАН України та земельної ділянки із кадастровим номером 3221455300:03:004:0011, з яких вбачається, що земельна ділянка має перетин із земельною ділянкою наданої ДП ДСВ ІФРГ НАН України. Листом НАН України від 24.02.2015 року № 16/72-40 повідомило Заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області, що земельна ділянка із кадастровим номером 3221455300:03:004:0011розташована на землях ДП ДСВ ІФРГ НАН України і згоди на їх вилучення зі складу земель ДП ДСВ ІФРГ НАН України не надавала. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Новоселецький проти України від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. У справі Федоренко проти України, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше законні сподівання на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції (органу влади) можна розцінити як такі, що звели нанівець законні сподівання заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору. За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. За обставинами справи Стретч проти Сполученого Королівства (рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року) заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобовязання, взяті ним на себе у звязку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника. Однак у справі, яка розглядається, обставини справи є істотно відмінними. Так, як зазначав прокурор, відповідач набула право власності на земельну ділянку незаконно, адже та була надана їй у власність Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області (органом місцевого самоврядування), хоча земельна ділянка не перебувала у власності територіальної громади, яку представляла Глевахівська селищна рада. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у власність держави землі, яка вибула з її власності незаконно. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Отже, обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» та справи, яка розглядається, істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» не може бути безумовним прецедентом при розгляді справи, яка розглядається. Отже, суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-92цс13. Згідно ч. 1 ст. 24 ЗК України державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Положеннями ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, що діяла на час видачі державного акту ДП ДСВ ІФРГ НАН України) передбачено, що право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу, вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно з ч. 9 ст. 149 ЗК України, земельні ділянки - рілля державної власності, що перебувають у постійному користуванні можуть вилучатися лише Кабінетом Міністрів України. До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК України, землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених ч. 2 ст. 150 ЗК України. Згідно з ч. 2 ст. 150 ЗК України, земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України. Отже, у позивача є право постійного користування земельними ділянками на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області загальною площею 971,21 га. Посилання відповідача на те, що передача спірної земельної ділянки [PERSON] відбулася саме у період чинності судового рішення від 30-31 грудня 2008 року та на те, що право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку підтверджується відповідним державним актом на право власності на земельну ділянку судом відхиляється виходячи з наступного. У разі скасування за нововиявленими обставинами помилкового судового рішення про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею, дія речового права підлягає відновленню з моменту первинного виникнення речового права, яке припинено на підставі помилкового рішення суду, оскільки відпала підстава такого припинення. Це означає, що речове право є дійсним з моменту його первинного виникнення. Тому ухвалення судом рішення про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею, яке згодом було скасоване, не спростовує правомірності речового права первинного користувача, а саме речове право залишається чинним з моменту його первинного виникнення. Отже, суд дійшов висновку про збереження речового права ДП ДСВ ІФРГ НАН України на спірну земельну ділянку внаслідок скасування помилкового рішення суду щодо визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею за нововиявленими обставинами та про поширення на ДП ДСВ ІФРГ НАН України статусу особи, що має речове право на спірну земельну ділянку. Такі висновки суду відповідають правовим підходам викладеним в правовій позиції Верховного Суду України, висловленій при розгляді справи № 6-639цс15. Виходячи із змісту рішень господарських судів, земельну ділянку площею 387,19 га залишено в постійному користуванні ДП ДСВ ІФРГ НАН України, і на даний час підстава для проведення вилучення 387,19 га земель з постійного користування ДП ДСВ ІФРГ НАН України зникла. А відтак, після скасування рішення Господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 року за нововиявленими обставинами передача згаданих земель у власність фізичним особам порушує поновлені права позивачів і ці права мають бути поновлені. Більш того, як видно з листа Управляння Держземагентства у Васильківському районі від 11.12.2014 року №5221/01-1, зміни щодо належності спірних 387,19 га відбувались лише в Державній статистичної звітності «Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності» (форма 6-зем), при цьому упродовж 2009-2010 років координати земельних ділянок загальною площею 387,19 га, які вилучені згідно рішення Господарського суду Київської області від 30-31.08.2010 року Глевахівською селищною радою до Управління Держкомзему у Васильківському районі не подавалися. Отже, Глевахівська селищна рада розпоряджалася земельними ділянками «на осліп», достеменно не володіючи інформацією де саме знаходяться землі, якими вона розпоряджається. Враховуючи вищевикладене, Глевахівська селищна рада прийнявши спірне рішення, в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 3221455300:03:004:0011), діяла в порушення ст.ст. 84, 116, 149 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу». Посилання відповідача на те, що прокурором пропущено строки звернення до суду, судом відхиляється виходячи з наступного. Приписами п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України було встановлено, що на вимогу власника або іншої особи визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право позовна давність не поширюється. Однак, відповідно до ч. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-ІV від 20.12.11, пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України було виключено. При цьому, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України № 4176-ІV від 20.12.11 передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства»№ 4176-ІV від 20.12.11 офіційно опублікований в газеті «Голос України» № 6 від 14.01.12. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 4176-ІV від 20.12.11 визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Таким чином, виходячи з приписів Закону України № 4176-ІV від 20.12.11 на день звернення до суду із даним позовом (14.01.2015 року) строк позовної давності не сплив, а отже прокурором не пропущено строк позовної давності. У звязку з чим, спірне рішення Глевахівської селищної ради є незаконним та підлягає скасуванню. Крім того, правомірність видачі державного акту на право власності на земельну ділянку, яка на даний час належить [PERSON], безпосередньо залежить від законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий державний акт видавався. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.06.14 у справі № 6-67цс14, від 06.02.13 у справі № 6-169цс12, від 19.06.13 у справі № 6-57цс13. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності до ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Особа, яка має речове право на чуже майно, відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Окрім того, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 ст. 153 Земельного кодексу України передбачено, що способами захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Тому ДП ДСВ ІФРГ НАН України, як користувач земельної ділянки (особа, яка має речове право), вправі застосовувати обрані способи захисту. Щодо добросовісності набувача [PERSON], то згідно ст. 330 ЦК України добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. При цьому ст. 388 ЦК України передбачено, що майно може бути витребувано, якщо майно вибуло з володіння не з його волі, а майно, яке набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Враховуючи те, що майно, яке набув [PERSON], вибуло з володіння Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» не з волі останнього, і це майно, набуте [PERSON] безвідплатно на підставі спірного рішення Глевахівської селищної ради, то вказане майно може бути витребувано у [PERSON] Посилання [PERSON] на те, що ст. 140 ЗК України не містить такої підстави для припинення права власності, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, судом відхиляються. Нормами ст. 140 ЗК України встановлено підстави для припинення права власності в правовідносинах, які за характером є регулятивними (тобто коли ставиться питання про припинення права власності, що виникло правомірно), натомість у цій справі йдеться про витребування земельної ділянки в рамках правовідносин, які за характером є охоронними (тобто ставиться під сумнів саме правомірність виникнення права власності). Також суд враховує, що у постанові Верховного суду України № 6-57цс13 від 19.06.13 викладено правову позицію стосовно того, що статтею 140 Земельного кодексу України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку. Разом із тим у справі, яка переглядається, судом установлено, що відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження органу місцевого самоврядування. Аналогічна правова позиція щодо підстав застосування норм ст. 140 Земельного кодексу України викладено й у постанові Верховного суду України від 29.10.14 у справі № 6-152цс14. Зокрема зазначено, що у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї, а тому ненабуте право власності не може бути припинено відповідно до статті 140 Земельного кодексу України 2001 року. Передбачені статтями 140-149 ЗК України 2001 року та статтею 152 ЗК України 2001 року, статтями 215, 216, 387, 388 ЦК України способи захисту прав є різними за своєю суттю й характером, а тому їх обовязкове одночасне застосування законом не передбачено. Оскільки судом встановлено порушення вимог земельного законодавства під час набуття [PERSON] права власності на відповідну земельну ділянку, тому й застосування, згідно доводів [PERSON], положень ст. 140 Земельного кодексу України є безпідставним. Твердження [PERSON] про те, що вказана земельна ділянка не належить до земель Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», спростовується матеріалами справи. Разом з тим, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, а ч. 2 цієї статті визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом. Оскільки спосіб захисту, який обраний прокурором (яким заявлено вимогу про визнання відсутнім права власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3221455300:03:004:0011) не передбачено законодавством, то в задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Вимога прокурора про витребування на користь на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області та ДП ДСВ ІФРГ НАН України у [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 3221455300:03:004:0011 підлягає задоволенню частково, оскільки вказана земельна ділянка належить на праві постійного користування ДП ДСВ ІФРГ НАН України, і перебуває у володінні саме ДП ДСВ ІФРГ НАН України. При цьому витребування спірної земельної ділянки на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області є необґрунтованим, оскільки спірна земельна ділянка у користуванні останнього не перебуває і задоволення позову в цій частині призведе до необхідності передачі однієї і тієї ж самої ділянки одночасно двом різних субєктам.

Outcome: partial