Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з даним позовом, в якому вказала, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] До дня смерті вона була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] Разом з нею до дня смерті проживали внуки: [PERSON] та [PERSON] Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] та земельний пай розміром 1,79 га знаходиться на території Скоморохівської сільської ради. На спадкове майно мати позивачки склала заповіт на користь свого внука [PERSON] Заповіт посвідчений [PERSON] 28.12.2001, яка виконувала обов'язки секретаря виконкому Скоморохівської сільської ради на час відсутності основного працівника з 16.08.2001 до часу обрання секретаря Скоморохівської сільської ради. На час посвідчення заповіту діяв ЦК Української РСР 1963 р. та Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України затверджена наказом міністерства юстиції України №22/5 від 25.08.1994, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за № 256/466. Відповідно до вимог розділу І ч. 2 вказаної Інструкції нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Однак, обов'язки по вчиненню нотаріальних дій рішенням виконкому ради на [PERSON] не покладались. В зв'язку із цим, вважає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки посвідчений особою, яка не мала на це права, тобто посвідчений з порушенням вимог закону. Позивачка є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері і право на спадкування для неї виникає лише в разі визнання спірного заповіту недійсним. На підставі спірного заповіту спадщину прийняв відповідач по справі як фактичним проживанням із спадкодавцем, так і отриманням у Сокальській Державній нотаріальній конторі Свідоцтва про право на спадщину на земельний пай, що належав матері позивачки. Позивачка строк для прийняття - спадщини не пропустила, оскільки за заповітом не спадкує, а перебіг строку на прийняття нею спадщини за законом буде рахуватися з часу визнання судом заповіту недійсним та вступу рішення в законну силу. Про те, що заповіт посвідчено з порушенням порядку нотаріального посвідчення - особою, яка не мала на це права позивачці стало відомо в жовтні 2013 року з відповіді сільської ради на запит адвоката [PERSON] До цього позивачка неодноразово зверталася до своєї сестри ( матері відповідача) з проханням надати копію заповіту, однак їй було відмовлено з посиланням на його законність та фактичне прийняття спадщини відповідачем. Доступу до матеріалів спадкової справи у позивачки не було, оскільки такі складають таємницю нотаріальних дій. Відтак позивачка з поважної причини пропустила строк для звернення до суду з вказаним позовом і перебіг такого слід рахувати з часу, коли їй стало відомо про порушення вимог закону при посвідченні заповіту, а саме з жовтня 2013 року. На підставі наведеного позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати поважною причину пропуску строку для звернення до суду та поновити його; визнати недійсним заповіт посвідчений від імені [PERSON] виконуючою обов'язки секретаря виконкому Скоморохівської сільської ради Сокальського району [PERSON] 28.12.2001р., застосувати наслідки недійсності заповіту та скасувати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сокальською районною Державною нотаріальною конторою [PERSON] після смерті [PERSON]. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснила, що після смерті матері вона тривалий час хоч і не жила у спадковому будинку, проте в 2004р. обробляла город, проводила ремонтні роботи в господарстві. Разом з тим, вона в даному будинку не зареєстрована. Фактично з її матір»ю в будинку проживали відповідач по справі [PERSON] зі своєю матір»ю, а її рідною сестрою. Також зазначила, що вона була присутня на похоронах матері, знала про спадкове майно, проте не зверталася до нотаріуса з метою оформлення спадщини, так як думала розділити спадок з рідними мирним шляхом. Дізналась про заповіт рік тому, коли звернулась до нотаріуса. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, в обгрунтування вказала, що [INFO] року померла [PERSON] Разом з нею до дня її смерті проживали внуки [PERSON] та [PERSON] Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, до спадкової маси якої увійшов житловий будинок та земельний пай. На спадкове майно спадкодавцем було складено заповіт на користь [PERSON], який посвідчений виконуючим обов'язки секретаря виконкому Скоморохівської сільської ради 28.12.2001 року. Вважає, що даний заповіт є недійсним, оскільки посвідчений особою, яка не мала на це права, оскільки було відсутнє рішення виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів на вчинення нотаріальних дій. Вказує, що позивач строк для прийняття спадщини не пропустила, оскільки за заповітом не спадкує, а перебіг строку на прийняття спадщини за законом буде рахуватися з часу визнання судом заповіту недійсним та вступу рішення в законну силу. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, пояснив, що він законно прийняв спадщину, заповіт було оформлено належним чином і зареєстровано в реєстрі, він отримав Свідоцтво про право на спадщину і зараз на законних підставах володіє спадковим майном. Позивачка знала про смерть [PERSON] і про спірний заповіт, тому, враховуючи, що остання померла у 2003р. вона пропустила всі можливі строки як для прийняття спадщини, так і для оспорювання самого заповіту. Спадковий будинок він на даний час не оформив на себе за відсутністю коштів, так як регулярно витрачає гроші на проведення гемодіалізу. Просив у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив. У судовому засідання пояснив, що позивач не має права на оспорення заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки позивачка не є особою у якої виникло право на спадщину після смерті [PERSON] В обгрунтування даної обставини вказує, що позивачем не подано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження факту прийняття спадщини шляхом вступу у фактичне володіння чи управління спадковим майном. А також те, що позивачем без поважних причин було пропущено строк позовної давності для пред'явлення позову, оскільки позивачка могла дізнатися про заповіт, однак не вчинила жодних дій необхідних для цього. Представник третьої особи - Скоморохівської сільської ради Гібляк Н.Я. проти задоволення позову заперечила та пояснила, що в 2003р. вона як і тепер працює на посаді сільського голови. Позивачка вже понад 20-ть років не проживає в спадковому будинку, спадщини не прийняла і про сам заповіт їй було відомо, як їй про це розповідала мати відповідача. Позивач до сільської ради протягом 11 років жодного разу не зверталася з вимогою про отримання копії заповіту. В спадкодавиці [PERSON] було вісім дітей, з яких шестеро на даний час живі, ніхто з них не зазіхає на батьківську хату, так як фактичний догляд за спадкодавицею та веденням господарства здійснювали відповідач та його матір, які з нею проживали разом. Чи проводила позивач ремонтні роботи в батьківській хаті в період з 2003-2004р.р. їй не відомо. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити із наступних підстав: Судом встановлено, що [INFO] у віці 84 роки померла [PERSON], яка приходиться матір'ю [PERSON] Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно: житловий будинок по [ADDRESS] та земельний пай. 28.12.2001 року спадкодавцем було складено заповіт на користь [PERSON], який посвідчений виконуючим обов'язки секретаря виконкому Скоморохівської сільської ради [PERSON] Особою, яка прийняла спадщину на підставі заповіту є [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи. Дані обставини позивачем не заперечуються. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Дана правова позиція підтверджується абз.16 п.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Оскільки відповідачем [PERSON] спадщина була прийнята до 01.01.2004, то застосуванню підлягають норми ЦК УРСР. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Звертаючи до суду з позовом про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, позивач зобов'язаний довести факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном або шляхом подання заяви про прийняття спадщини. При цьому такі дії позивачем мали бути вчиненні протягом 6-ти місяців з моменту смерті спадкодавця. Із матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач до нотаріальної контори протягом 6-ти місяців із заявою про прийняття спадщини не звертався і до суду про поновлення строку на прийняття спадщини також. Дана обставина позивачем не заперечується. Позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту прийняття спадщини після смерті [PERSON] шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном. Пояснення позивача про те, що вона робила ремонт у житловому будинку у 2004 році не заслуговують на увагу, оскільки не є доказом відповідно до вимог ст.58, 59 ЦПК України. Відповідно до абзацу другого п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК України), не можуть використовуватися як засіб доказування. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту прийняття спадщини шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном позивачем надано не було. Оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту прийняття спадщини способом передбаченим ст.549 ЦК УРСР, а відтак у позивача не виникло право на отримання спадкового майна у тому числі і те, яке охоплено заповітом. Позивачка спадщину не прийняла, а тому не може спадкувати за законом. Для того, щоб придбати право на спадщину, недостатньо бути особою, яка належить до спадкоємців першої черги, потрібно ще таку спадщину прийняти шляхом вчинення певних дій у 6-ти місячний строк з моменту відкриття спадщини. Суд вважає неповажними причини пропуску строку позовної давності за зверненням до суду з позовом про визнання недійсним заповіту та скасування свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивач повинен був дізнатися про існування оскаржуваного заповіту, однак, як встановлено у судовому засіданні, позивачем не було вчинено жодних необхідних для цього дій. Позивачем не заперечувалися ті обставини, що її було відомо про смерть спадкодавця, а також те, що відповідачем [PERSON] була прийнята належним чином спадщина. Таким чином, позивачем було пропущено без поважних причин строк звернення з позовом до суду. До цих висновків суд дійшов також враховуючи, положення листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку: як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Посилання позивача на те, що перебіг строку на прийняття спадщини за законом починається з моменту визнання судом заповіту недійсним та набранням рішення законної сили не ґрунтується на законі. Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. З даною нормою кореспондується ч.1 ст. 261 ЦК України, якою передбачено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд відмовляє у задоволенні позову саме з підстав недоведеності позовних вимог, а не з підстав пропуску строку. Оскільки у випадку недоведеності позовних вимог та пропуску строку звернення з позовом до суду, суд повинен відмовляти у задоволені позову за недоведеністю. Абзацом третім п. 11 ППВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд приходить до висновку про те, що позивач не довела своє право на спадкування за законом після смерті [PERSON] у зв'язку з цим її право на спадкове майно жодним чином не порушується, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Outcome: dismissed