Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] у лютому 2016 р. звернулась до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що з жовтня 2009 р. сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, у період яких позивачка [INFO]. народила сина [PERSON]. Проте, відповідaч, маючи дійсну можливість матеріально утримувати сина, не в достатньому обсязі надає матеріальну допомогу, яка останнім часом несе періодичний харктер. Відповідач не піклується про сина та не допомагає, участі у вихованні дитини не приймає. Представник позивачки зазначає, що малолітній [PERSON] перебуває на повному утриманні позивачки, хоча матеріальне забезпечення останньої не дає можливість гідно утримувати дитину, належно забезпечувати її життя, а тому представник позивачки просить стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку щомісяця до досягення ним повноліття починаючи з 01.05.2013 р. та додаткові витрати на утримання сина в розмірі 3 000 грн. щомісячно до його повноліття. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала проти стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі ? частини від доходів відповідача, проте, заперечувала проти стягнення додаткових витрат в розмірі 3 000 грн., подала письмові заперчення, підписані відповідачем [PERSON] (а.с. 56-69). Суд, заслухавши сторони, їх представників та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] є сторони: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 п. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище платника аліментів. Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Встановлено, що відповідно до Довідки про доходи позивачки [PERSON] № 8 від 19.05.2015 р., остання працює менеджером з продажу в ТОВ «Інко-Трейд» та в середньому отримує щомісяця заробітну плату в розмірі 1 257 грн. 73 коп. (а.с. 13). Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що [PERSON] на даний час не працює та не має джерел доходу. Проте, суд зазначене посилання оцінює критично і приймає до уваги лист Державної прикордонної служби України від 30.11.2016 р., відповідно до якого відповідач [PERSON] з 2014 р. перетинав кордон України у наступному напрямку: у період з 06.12.2014 р. по 18.12.2014 р. до Шарджи (Об'єднанні Арабські Емірати), з 07.05.2015 р. по 22.05.2015 р. до Шарм Ель Шейх (Єгипет); з 07.10.2015 р. по 12.10.2015 р. до Санкт Петербургу (Росія) та Риги (Латвія), з 16.01.2016 р. по 23.01.2016 р. до Шарм Ель Шейх (Єгипет), з 29.05.2016 р. по 07.06.2016 р. до Анталії (Турція), з 29.09.2016 р. по 06.10.2016 р. до Ларнаки (Кіпр) та з 19.10.2016 р. по 24.10.2016 р. до Кошиці (Словаччина), який спростовує вищезазначене посилання представника відповідача про відсутність у останнього джерел доходу (а.с. 106). Судом встановлено, що малолітній [PERSON] проживає зі своєю матір'ю - позивачкою по справі, яка його матеріально утримує та несе витрати по його вихованню. Представник позивачки в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач [PERSON] до серпня 2012 р. щомісячно надавав позивачці кошти на утримання сина [PERSON], проте, в подальшому така допомога стала періодичною та не регулярною (а.с. 16-18). При цьому, відповідач [PERSON] в своїх запереченнях на позов вказує, що позивачка останні декілька років з невідомих йому причин відмовляється отримувати від нього будь-яку матеріальну допомогу на утримання їх спільного сина [PERSON], перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною, що стало приводом для звернення з відповідним позовом до Деснянського районного суду м. Києва. Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.11.2015 р. зміненого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.06.2016 р. визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні сина [PERSON] шляхом систематичних побачень з дитиною щонеділі з 10 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв., які до досягнення шестирічного віку дитини повинні відбуватись в присутності матері [PERSON] (а.с. 60-63, 64-67). Встановлено, що відповідач [PERSON] інших неповнолітніх дітей та осіб, які перебувають на його утриманні не має, жодних відрахувань з його офіційних доходів не здійснюється на користь цих осіб. З урахуванням матеріального становища сторін, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі ? частини від його заробітку (доходу), щомісячно до досягнення - [PERSON], [INFO] повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина починаючи з 01.05.2013 р. не можуть бути судом задоволені, оскільки згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При цьому відповідно до ч. 2 вказаної статті, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Суд приходить до висновку, що позивачка та її представник всупереч ст. 60 ЦПК України не надали суду доказів в підтвердження необхідності стягнення з відповідача аліментів за період з 01.05.2013 р., а саме вчинення позивачкою заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла отримати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Проте, позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання сина, задоволенню не підлягають, оскільки позивачка та її представник всупереч ст. 60 ЦПК України, не надали суду жодних доказів понесення таких витрат та необхідність стягнення додаткових витрат загалом. Враховуючи вищевикладене та дослідивши всі зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в судовому засіданні частково знайшли своє підтвердження та обґрунтування, а тому позов підлягає частковому задоволенню. У судових дебатах представник позивачки подала клопотання про постановлення окремої ухвали та направлення її до Деснянського УП ГУНП в м. Києві для внесення відповідних відомостей до ЄРДР щодо дій [PERSON] та директора ТОВ «САЙГА-ФАУ ТРЕСТ» щодо службового підроблення, складання та видачі Довідки про доходи відповідача, відповідно до якої до 2015 р. останній щомісячно отримував дохід в розмірі 11 000 грн. (а.с. 109-110). Проте, суд не вбачає підстав для винесення окремої ухвали в рамках даного судового провадження, оскільки вказана вище Довідка про доходи відповідача [PERSON], про наявність якої суду достеменно невідомо, стосується періоду до 2015 р., який не є предметом дослідження та розгляду даної судової справи, крім того, в судовому засіданні не встановлено офіційне працевлаштування відповідача [PERSON]

Outcome: partial