Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

Процесуальні дії. 04.04.2019 року позивачка [PERSON] звернулася в позовом до [PERSON] , третьої особи органу опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації про відібрання малолітньої дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, вона є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Батьком дітей є відповідач - [PERSON] , з яким вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішення суду шлюб розірвано. Діти зареєстровані разом із позивачкою в [ADDRESS] , однак фактично з матрію проживає [PERSON] , а [PERSON] проживає з відповідачем в [ADDRESS] . Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26.02.2018року визначено місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Вказане рішення суду відповідач не виконує, дитину [PERSON] позивачці не передав, а утримує у себе. Оскільки відповідач добровільно не виконує рішення суду, на даний час дитина [PERSON] проживає із відповідачем, який не бажає повернули дитину позивачці, вона змушена звернутися в суд. 02.05.2019 ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області прийнято справу до розгляду, відкрито провадження і призначено підготовче засідання на 05.06.2019року. 05.06.2019року відповідачем подано до відзив на позовну заяву. 14.06.2019року позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив. 08.08.2019 року ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області закрито підготовче провадження і справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали. Додатково пояснили, що відповідач не виконує рішення суду про визначення місце проживання дітей з позивачкою, чинить їй перешкоди в побаченні з сином [PERSON] . Вказали, що діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS]. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, вважають що такі заявлені безпідставно, необґрунтовано, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Додатково пояснили, що син [PERSON] з самого народження проживав в с.Рудники, Львівської області. Після винесення судом рішення про визначення місця проживання дітей, син [PERSON] категорично відмовлявся їхати проживати до позивачки. Відповідач не заперечує, щоб позивачка бачилася з сином [PERSON] , їй перешкоди не чиняться, однак після зустрічей з матір`ю сині [PERSON] проявляє збудженість і важкість, вважають за необхідне залишити проживати сина [PERSON] з батьком [PERSON] . Представники третьої особи в судове засідання позовні вимоги [PERSON] підтримали. Пояснили, що позивачка неодноразово зверталася до органу опіки та піклування, щоб мати можливість бачитися з сином [PERSON] . Було видано розпорядження від 02.10.2017року про надання [PERSON] дозволу на побачення з сином, однак відповідач його не виконує. Додатково вказали, що вважають за необхідне щоб відібрати сина [PERSON] від батька та повернути [PERSON] , однак примусово цього робити не потрібно, якщо це суперечить інтересам дитини. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що малолітній [PERSON] відмовляється іди до мами [PERSON] , оскільки боїться її через те, що остання посадили його у підвал. Коли приїжджали представники органу опіки та піклування [PERSON] від них ховався. [PERSON] від народження проживає із [PERSON] в с.Рудники, Львівської області. Наша сім`я не перешкоджає [PERSON] бачитися із сином. Коли [PERSON] на роботі, то вона перебуває із внуком, а дідусь возить [PERSON] до школи. [PERSON] навчається в 2-Б класі Судом встановлено. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] . Батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] . Батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26.11.2018року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26.02.2018 справа №447/1514/16ц визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Як вбачається із розпорядження Миколаївської РДА №439 від 02.10.2017року , [PERSON] надано дозвіл брати участь у вихованні [PERSON] , [INFO] , який проживає з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] , зустрічатися з сином кожного вівторка та п`ятниці з 12:00год. до 14:00год. Як вбачається із акту від 21.08.2018року складеного комісією у складі начальника служби у справах дітей Миколаївської РДА Цибульської З.Я., головного спеціаліста служби [PERSON] , фахівця із соціальної роботи [PERSON] , інспектора ювенальної превенції [PERSON] - [PERSON] членів комісії та [PERSON] на подвір`я в [ADDRESS] не впустив. Син [PERSON] постійно перебував біля батька і категорично відмовлявся йти до матері. Як вбачається із акту підтвердження факту проживання не за місцем реєстрації від 11.01.2019року, [PERSON] ,[INFO] дійсно проживає з батьком [PERSON] в [ADDRESS] з дня народження [INFO] . Відповідно до довідки №87 від 04.06.2019року виданої Рудниківським навчально-виховним комплексом, [PERSON] навчається в другому класі Рудниківської НВК Миколаївського району Львівської області. Як вбачається зі витягу з медичної карти стаціонарного хворого №3581, №4279, №4640, 4741 Львівської обласної дитячої клінічної лікарня « ОХМАТДИТ» [PERSON] перебував на лікуванні з діагнозом аплазія правої нирки, лівобічна уретеростома, вторинний хронічний пієлонефрит. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 1ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За правилами частини першої статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26.02.2018року по справі №447/1514/16ц про визначення місця проживання дітей, яке набрало законної сили встановлено факт, який сторонами в судовому засіданні не оспорювався, а саме, що на час винесення рішення [PERSON] проживає з батьком [PERSON] в [ADDRESS], а [PERSON] проживає разом з матір`ю в с.Пятничани, Стрийського району Львівської області. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Із урахуванням постанови від 23.12.2019року справа № 648/2062/18, провадження № 61-18574св19 Верховного Суду, у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки положення частини першої статті 162 СК України, якою передбачено відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, натомість малолітній [PERSON] після ухвалення 26.02.2018 р. рішення про визначення його місця проживання з матір`ю не проживав, й відповідно [PERSON] самочинно не змінював місце проживання дитини, у тому числі шляхом викрадення, а тому вказана норма права не може бути застосована до спірних правовідносин. Враховуючи вищевказана, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відібрання дитини слід відмовити, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з самого народження, без будь якого примусу проживав разом із батьком [PERSON] в [ADDRESS], тобто відповідач не вчиняв неправомірних дій щодо зміни місця проживання [PERSON] .

Outcome: dismissed