Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Представник позивача звернувся у вересні 2020р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , 2015 року народження. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 22.01.2015р. і рішенням суду від 23.01.2017р. шлюб було розірвано, при цьому фактично подружжя проживало один місяць спільно з січня по лютий 2015р., а з 06.05.2015р. [PERSON] виїхала до батьків в Іспанію і там ж народила дитину. Рішенням Городенківського районного суду від 05.03.2018р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1000грн. на утримання дитини, у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав було відмовлено. Рішення суду частково виконувалось боржником в розмірі 5000грн., але загальна заборгованість складає 29193.54грн. на 01.09.2020р. Відповідач не спілкується з дитиною, участі у її вихованні не бере, жодного разу її не бачив. 19.11.2020р. до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов`язання не чинити перешкоди у вихованні дитини, а саме під час перебування в Україні забезпечити спілкування з дочкою щотижня, в суботу та неділю з 10.00год по 15.00год у присутності матері, забезпечити необмежене спілкування з дитиною особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що мати перешкоджає підтримувати контакт батька з дитиною яка з народження проживає за кордоном в т.ч. по вайберу, у 2017 році батько надавав дитині нотаріальний дозвіл на тимчасові поїздки у період до 2021 року, судом встановлено у 2017 році про недоцільність позбавлення батьківських прав та встановлено поважність причин неможливості виконання батьком своїх обов`язків щодо дитини, яка з часу народження проживає в Іспанії. Рішенням ООП Городенківської райдержадміністрації від 18.04.2018р. встановлено порядок участі батька у вихованні дитини, однак мати й надалі чинить перешкоди і не виконує дане рішення. Ухвалою суду від 19.11.2020р. прийнято зустрічний позов та об`єднано з первісним. Представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити з мотивів, викладених в первісній позовній заяві, щодо зустрічного позову заперечили. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічні вимоги задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву в якій просила розгляд справи проводити без її участі, висновок щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав надано до матеріалів цивільної справи. Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов первісний не підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 22.01.2015р. і рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.01.2017р., яке набрало законної сили, шлюб між ними було розірвано, неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] залишено на проживання з матір`ю (а.с.6). При цьому, як доводила сторона позивача за первісним позовом, фактично подружжя проживало один місяць спільно, оскільки за тиждень до весілля відповідач пішов з дому і весілля було скасоване, була загроза вагітності через хворобу позивача (а.с.85,86), а з 06.05.2015р. [PERSON] виїхала до батьків в Іспанію для належної медичної підтримки вагітності і там ж народила [INFO] дитину [PERSON] (а.с.13), дитина народилась здорова (а.с.88), після народження позивач й надалі залишилась на проживання в Іспанії, отримавши дозвіл на довготривале проживання як своє так і дочки, та на працевлаштування до 05.11.2021р.(а.с.17,18). Дівчинка на даний час є ученицею навчального закладу за кордоном (а.с.20). Рішенням Городенківського районного суду від 05.03.2018р., яке набрало законної сили 16.04.2018р., було вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1000грн. на утримання дитини [PERSON] , однак у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав - відмовлено (а.с.7-9). Підставою відмови з отриманих в суді пояснень за вказаним рішенням суду стало те, що відповідач бажає підтримувати з дитиною контакт, хоча позивачка не сприяє цьому, батько не чинить перешкод для перебування дитини біля матері, дав згоду на відкриття віз та багаторазові поїздки за межі України з 2018р. по 2021р. своїй малолітній дочці [PERSON] , що живе в Іспанії, висновком ООП від 01.12.2017р. вирішено недоцільно позбавлення батьківських прав батька щодо дитини. В обґрунтування первісних позовних вимог, сторона позивача зазначала, що рішення суду від 05.03.2018р. про стягнення аліментів частково у 2018 році за період з 26.10.2017р. по 01.09.2020р. виконувалось боржником тільки в розмірі 5000грн., але загальна заборгованість складає 29193.54грн. на 01.09.2020р., що підтверджується розрахунком ДВС (а.с.24). Заперечуючи умисну, на переконання позивача, не сплату аліментів відповідач пояснив, що 5000грн. він пересилав через поштовий зв`язок бабусі дружини, а коли остання померла, кошти повертались йому. Позивач не надала реквізитів для сплати аліментів їй, тому ця сума була одноразово оплачена на рахунок позивача, як тільки вона надала реквізити своєї банківської картки у листопаді 2020р., а в подальшому всі платежі вирішив проводити вже на рахунок органу примусового виконання рішення суду (а.с.58, 168-174), борг на даний час відсутній. Як слідує з матеріалів справи, дівчинка [PERSON] ( [PERSON] ) була охрещена 31.07.2016р. в Іспанії, де батьком записано іншого чоловіка [PERSON] , з яким створила нову сім`ю позивач та у відносинах з яким є ще одна дитина, також згідно висновку психолога від 30.07.2019р. дівчинка називає іншого чоловіка своїм батьком, відноситься як до батька (а.с.22). Відповідач ж не спілкується з дитиною, участі у її вихованні не бере, жодного разу її не бачив, тому є всі підстави для задоволення первісних позовних вимог. Судовим рішенням вже було встановлено, що у 2017 році батько надавав дитині нотаріальний дозвіл на тимчасові поїздки у період до 2021 року, також у 2017 році отримано висновок ООП про недоцільність позбавлення батьківських прав та встановлено на той час поважність причин неможливості виконання батьком своїх обов`язків щодо дитини, яка з часу народження проживає в Іспанії. На час розгляду судом даної цивільної справи причини неможливості виконання батьком своїх обов`язків щодо дитини, яка з часу народження проживає в Іспанії у 2020-2021 роках не змінилися в порівнянні з 2017 роком, натомість добавились і інші обставини щодо наявності й надалі перешкод матері для спілкування дитини з батьком через телефонний чи інший зв`язок. Щодо доводів сторони позивача за первісним позовом про наявність у [PERSON] певних боргових зобов`язань перед іншими особами (а.с.107-109), то суд не вважає даний доказ належним, оскільки це не стосується відносин колишнього подружжя чи дитини. Не є вірними, на переконання суду, й доводи представника позивача про те, що суд повинен врахувати та встановити наявність у батька житла, його місце роботи, врахувати одноразовість погашення боргу по аліментах, відсутність факту зустрічей батька з дівчинкою, оскільки наявність житла та місця роботи за позовом про позбавлення батьківських прав не може бути єдиним належним доказом саме відсутності чи наявності факту спілкування чи не спілкування батька з дитиною, яка перебуває за кордоном, піклування про неї. За змістом частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі статтею 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Щодо первісних вимог про позбавлення батьківських прав, то слід зазначити таке. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися в т.ч. один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Сторона позивача доводила підстави для позбавлення батьківських прав на підставі п.2 даної статті, як ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач не ухилявся від сплати аліментів, а були обставини відсутності даних для оплати таких, опісля оплачено як борг, так і нові платежі в т.ч. і під час розгляду справи судом, отже відповідач за первісним позовом надає допомогу дитині за рішенням суду. Крім того, в ході судового розгляду справи відповідач надав суду копії квитанцій, які свідчать про те, що він здійснює й надалі переказ коштів на утримання дитини через відділ примусового виконання рішень судів, тому доводи представника позивача за первісним позовом, що вона безпосередньо на банківську картку не отримує аліментів, є недоведеним та позивач-стягувач вправі звернутись до органів ДВС щодо перевірки подальшого розпорядження (перерахування) коштів внесених боржником стягувачу. Водночас, судом встановлено, що інші обставини не спілкування батька з дитиною пов`язані з тим, що дівчинка з дня її народження перебуває за межами країни, де проживає й мати дівчинки, жодного разу дівчинка не приїжджала в Україну. Згідно інформації перетину кордону [PERSON] та його паспортів для виїзду за кордон (двох), оглянутих в судовому засіданні також і в оригіналі (а.с.133-136, 165-167) він в`їхав в Україну востаннє 23.06.2015р., а на спробу виїхати 17.07.2015р та 21.02.2016р. за межі України, його двічі не пропустили на кордоні, право виїзду через країну Польщу він немає. Також, судом з`ясовано, що до 2017 року (коли дитині було 2 роки, батько декілька раз спілкувався по скайпу з дитиною, їй мати сказала що це батько, але через свій вік такі речі дівчинка ще не сприймала належним чином. Потім, мама не пояснювала дитині про наявність батька через те, що є батько в сім`ї, якого дівчинка так і називає та сприймає. При зустрічі [PERSON] та [PERSON] у 2019 році на Україні прохання надати повторно контакти для спілкування з дитиною, мати відмовила. Відповідно до рішення щодо доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дочки [PERSON] (а.с.121-124) виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради надав висновок від 11.03.2021р. про недоцільність позбавлення батьківських прав, оскільки після отриманих пояснень батьків дитини на комісії не вбачалось підстав для позбавлення батьківських прав. Суд погоджується щодо правильності такого висновку ООП, а доводи первісного позову не спростовують цього. Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері, так і для дитини. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц (провадження №61-36905св18) (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 80487429):підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, з якими не проживає дитина, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Водночас, у разі якщо дитина і батько перебувають у різних країнах, а спілкування дитини з врахуванням ще й віку та відсутності самостійної можливості користування різними засобами зв`язку, то такі обставини щодо наприклад непридбання батьком відповідної літератури шкільної (що доводив представник позивача) чи інших предметів щоденного користування є реально неможливим зі сторони батька. Відсутність у нього фотографії дитини, яку просив опонент пред`явити [PERSON] для огляду в судовому засіданні з метою підтвердження зацікавлення як виглядає дитина, не трактується судом як умисне ухилення батьком батьківських обов`язків, оскільки фото може надати тільки батьку мама дитини, на що вона відмовляється, а попередній телефон як пояснив відповідач з фото дитини - втрачений. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини». Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також усі обставини даної справи та оцінку доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу впливу на відповідача - позбавлення його батьківських прав відносно дочки, а тому в задоволенні первісної позовної вимоги про позбавлення батьківських прав слід відмовити за недоведеністю. Натомість зустрічний позов про зобов`язання не чинити перешкоди у вихованні дитини підлягає до задоволення частково. Так, позивач [PERSON] доводив, що мати перешкоджає підтримувати контакт батька з дитиною, яка з народження проживає за кордоном в Іспанії в т.ч. по телефону, вайберу чи іншому можливому безконтактному зв`язку. Рішенням ООП Городенківської райдержадміністрації від 18.04.2018р. встановлено порядок участі батька у вихованні дитини, однак мати й надалі чинить перешкоди і не виконує дане рішення. Рішенням ООП Городенківської райдержадміністрації від 18.04.2018р. (а.с.54) на підставі звернення батька, було встановлено порядок участі батька у вихованні дитини, а саме: (в т.ч. що є предметом позовної вимоги зустрічного позову) під час перебування дитини в Україні щотижня в суботу та неділю з 10.00год по 15.00год у присутності матері зважаючи на стан здоров`я дитини та погодні умови, необмежене спілкування з дитиною особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають фізичного спілкування між батьком та дитиною. За вимогами ст.158, 159 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. [PERSON] доводив, що мати дівчинки й надалі чинить перешкоди і не виконує дане рішення ООП Городенківської райдержадміністрації від 18.04.2018р., оскільки свій попередній телефон з контактними даними дитини і її матері він втратив, а повторно надати такі дані [PERSON] відмовляється. Водночас, суд звертає увагу на те, що предметом захисту судом порушених прав особи, є наявність такого порушення на час звернення до суду, а не на майбутнє. Тому, вимога зустрічного позову про зобов`язання не чинити перешкоди у вихованні дитини, а саме під час перебування в Україні забезпечити спілкування з дочкою щотижня, в суботу та неділю з 10.00год по 15.00год у присутності матері, є недоведеною та необґрунтованою, з врахуванням і того, що наданий батьком у 2017 році дитині, яка з часу народження проживає в Іспанії, дозвіл на тимчасові поїздки у період до 2021 року, посвідчений нотаріально, не був взагалі реалізований і дитина жодного разу не перебувала на території України. Тому, при наявності дитини на території України в майбутньому і створення матір`ю перешкоду у спілкуванні батька з дитиною на вихідні дні, є припущенням нібито порушених прав батька. Щодо вимоги про зобов`язання не чинити перешкоди у вихованні дитини, а саме забезпечити необмежене спілкування з дитиною особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, то враховуючи на вищевказане рішення ООП від 18.04.2018р., яке є наявним у відповідача [PERSON] , про що з`ясовано в судових засіданнях, таке не виконується, дані засобів зв`язку нею батьку дитини не надавались, що не спростовано матеріалами справи. Отже, сторона довела, що таке рішення ООП, зокрема і щодо спілкування батька з дитиною в телефонному та іншому зв`язку не виконується матір`ю дитини. Що стосується вимоги відповідача-позвича про стягнення з позивача-відповідача витрат за надання правової допомоги під час розгляду даної справи в сумі 10000 грн., то слід зазначити таке. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідачем-позивачем долучено до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги від 17 листопада 2020 р. (а.с.59), ордер серії №086095 на надання правової допомоги [PERSON] (а.с.60) та квитанцію №0300646 від 17.11.2020 р. на суму 10000 грн. за надання послуги представництва у суді (а.с.61). Відтак, гонорар за надання правової допомоги, передбачений договором та підтверджений квитанцію про оплату за послуги з надання правової допомоги. Окрім того, сторона опонента щодо розміру витрат на правову допомогу не висловилась, заперечень не подавала, а тому суд вважає за доцільне стягнути з позивача-відповідача на користь відповідача-позивача витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з позивача-відповідача слід стягнути 840 грн. 80 коп. судового збору на користь відповідача-позивача. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 19, 150, 152, 155, 159, 164, 165, 180 Сімейного кодексу України, п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: partial