Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «Приватбанк» ( далі ПАТ КБ «Приватбанк» ) звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № VIUOGI0000002377 від 14.12.2007 відповідач [PERSON] отримала кредит в сумі 140\~000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2021 . Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Згідно ст. ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. В порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконувала, що є підставою достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. В звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 27.02.2013 має заборгованість - 210509,56 грн., яка складається з наступного: - 131556,63 грн. заборгованість за кредитом; - 52765,68 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 7050,09 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; А також штрафи відповідно до Договору : - 19137,23 грн. - штраф ( процентна складова). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідач [PERSON] 14.12.2007 уклали договір іпотеки № VIUOGI0000002377. Згідно з договором іпотеки відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 42.30 кв.м, житловою площею 27.70 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 200000 грн. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Договором іпотеки укладеним між відповідачем та позивачем передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові тримання від іпотеко держателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушення умов цивільно-правового договору і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя. Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. В звязку з наведеним просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 42.30 кв.м, житловою площею 27.70 кв.м, яка розташована за адресою: Вінницька область, м. Тульчин, вул. Леніна, буд.39 кв..29, яка належить [PERSON] на праві власності. Виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] з вищевказаної квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку. Представник позивача в судове засідання не зявився. Направив суду заяву в якій просить справу розглянути в його відсутність. Позовні вимоги підтримує. Проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, посилаючись на те, що договір іпотеки є незаконним, оскільки в іпотеку передано 2/3 частини квартири, яка не виділена в окреме житлове приміщення, а 1/3 частина даної квартири на праві власності належить [PERSON], яку вона в іпотеку не передавала, а її власність банк забрати не може, так як ніяких зобовязань у неї перед банком не має. Суд, заслухавши відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Пунктом 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Згідно договору № VIUOGI0000002377 від 14.12.2007 відповідач [PERSON] отримала кредит в сумі 140000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2021 ( а.с. 13-18 ). Банк зобовязання по кредитному договору виконав. Відповідач [PERSON] умови договору не виконувала. Як вбачається з розрахунку суми боргу станом на 27.02.2013 має заборгованість - 210509,56 грн., яка складається з наступного: - 131556,63 грн. заборгованість за кредитом; - 52765,68 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 7050,09 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором ; А також штрафи відповідно до Договору: - 19137,23 грн. - штраф ( процентна складова) ( а.с. 7-8 ). А тому позивач має право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. 24.12.2012 банком була направлена вимога [PERSON] про повернення всієї суми кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги ( а.с.10-12 ). [PERSON] дану вимогу не виконала і заборгованість по кредитному договору не сплатила. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідач [PERSON] 14.12.2007 уклали договір іпотеки № VIUOGI0000002377( а.с.19-21 ). Згідно з договором іпотеки відповідач [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме 2/3 частини 2-х кімнатної квартири загальною площею 42.30 кв.м, житловою площею 27.70 кв.м, яка складається з коридора 29-1, вбиральні 29-2, ванни 29-3, кухні 29-4, кімнати 29-5, 29-7, кладової 29-6, балкона 29-8, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності: 1/3 частина вказаної квартири на підставі свідоцтва №1352 про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Тульчинської міської ради Вінницької області від 19.03.1993 на підставі рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 12.03.1993 № 47 та 1/3 частина на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2006, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2221. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 200000 грн. [PERSON] та [PERSON] звертались до суду з позовом про визнання даного договору іпотеки недійсним. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09.11.2015 у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено. Таким чином, відповідно до ст.61 ЦПК України дійсність договору іпотеки є встановленою. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В звязку з цим, суд вважає, що в позивача є підстави задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленого ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві. Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення громадян. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту ( позики ) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при звернення стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] придбала 2/3 частини квартири [ADDRESS] за рахунок приватизації та відповідно до договору купівлі-продажу від 11.10.2006, тобто придбала не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. А тому суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання іншого постійного житла. Крім того, судом встановлено, що предметом іпотеки є не вся квартира [ADDRESS], а 2/3 її частини, які належать відповідачу [PERSON], і які не виділені в натурі як окремий обєкт права власності. 1/3 частина вказаної квартири належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва № 1352 про право власності на житло від 19.03.1993, виданого виконавчим комітетом Тульчинської міської ради на підставі рішення виконкому Тульчинської міської ради від 12.03.1993 № 47, яка не є предметом іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А тому, [PERSON] позбавити права власності належної їй 1/3 частини даної квартири і виселити її з неї неможливо, оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства. В звязку з наведеними обставинами, суд вважає, що в позові ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення [PERSON] та [PERSON] із квартири [ADDRESS] слід відмовити Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2219 грн.80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial