Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22.05.2020 р. належить по Ѕ частині квартири [ADDRESS] . Дана квартира складається з двох кімнат площею 14,7 кв.м та 12,0 кв.м. Між собою сторони не можуть домовитись про порядок користування даним житлом. Відповідач без дозволу позивача вселив у квартиру сторонню особу у зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Оскільки виділити кожному із сторін кімнату, яка б відповідала ідеальній частці неможливо, так як кімнати різні за площами, то вважає, що позивачу, з якою проживає неповнолітня дитина, повинна бути виділена у користування кімната площею 14,7 кв.м з балконом, а відповідачу - кімната площею 12,0 кв. м. Просить суд у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 14,7 кв.м з балконом площею 1,0 кв.м в квартирі [ADDRESS] ; у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 12,0 кв. м у даній квартирі; кухню площею 7,5 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, ванну площею 2,6 кв.м, коридор площею 10,0 кв.м, залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на корость [PERSON] судовий збір в сумі 840, 80 гривень. В судовому засіданні представник позивача, яка приймала участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, підтримала позовні вимоги повністю та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, свою правову позицію відповідач висловив в судовому засіданні та виклав у відзиві на позовну заяву, посилаючись на те, що з моменту розлучення з позивачем з 06.08.2018 р. та по теперішній час позивач в спірній квартирі не проживає. З метою надання комфортних умов проживання його з позивачем донька займає ізольовану кімнату площею 12,0 кв.м. Він з моменту розлучення займає кімнату площею 14,7 кв.м, яка є прохідною для доступу до балкону. З 10.01.2020 р. він проживає з [PERSON] , з якою 18.09.2020 р. уклав шлюб, в кімнаті площею 14,7 кв.м. З моменту вселення [PERSON] від позивача не надходило заперечень щодо проживання останньої у даній квартирі та пропозицій щодо порядку користування спільною квартирою. Враховуючи, що кімната, в якій він проживає з дружиною є прохідною для доступу до балкону, яким постійно користуються (сушіння білизни, зберігання принадь для прибирання оселі тощо), то проживання в ній доньки може створювати для неї дискомфорт, що не враховує позивач. Заперечує проти виділення позивачу кімнати з балконом, оскільки тим самим позивач створює перешкоди у здійсненні ним права вільно користуватись всіма нежитловими приміщеннями квартири, а саме балконом, кухнею, вбиральнею, ванною, коридором, так як вони є у спірній квартирі по одній одиниці і виділення їх комусь із співвласників зробить неможливим користування цим житлом та погіршить умови проживання всіх мешканців квартири. За весь період проживання він та його дружина не створювали перешкод у користуванні квартирою неповнолітній доньці та позивачу, коли вона відвідувала дитину. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного. Під час розгляду справи по суті встановлено, що на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22.05.2019 р. [PERSON] та [PERSON] належить по Ѕ частці квартири [ADDRESS] (а.с. № 10-12). Згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «Бюро технічної інвентаризації міста Южноукраїнська» станом на 19.03.2020 р., спірна квартира є двокімнатною, загальною площею - 49,0 кв.м, житловою площею - 26,7 кв.м. Дана квартира складається з: двох житлових кімнат площею 14,7 кв.м та 12,0 кв. м., коридору площею 10,0 кв.м, кухні площею 7,5 кв.м, вбиральні площею 1,2 кв.м, ванної площею 2,6 кв.м та балкону площею 1,0 кв.м (а.с. № 7-9). Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності також закріплена в ст. 321 ЦК України. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 3 ст. 358 ЦК України). Дана норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.12.2019 р. у справі № 639/2184/16-ц. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Як зазначила представник позивача, сторони між собою не можуть домовитись про порядок користування даним житлом, що стало підставою звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України вбачається, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як встановлено в судовому засіданні позивач та відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS] , кожному з них належить по 1/2 частці даної квартири. Позивач просить суд виділити їй у користування житлову кімнату площею 14,7 кв.м з балконом площею 1,0 кв.м, а в користування відповідача - житлову кімнату площею 12,0 кв.м. В свою чергу відповідач повністю не визнає позовні вимоги, посилаючись на те, що виділення позивачу кімнати з балконом створить перешкоди у здійсненні ним права вільно користуватись всіма нежитловими приміщеннями квартири, в тому числі балконом. Погодитись з такою позицією відповідача суд не може, оскільки виділити кожному із сторін кімнату, яка б відповідала ідеальній частці неможливо, так як кімнати є різними за площею (14,7 кв. м та 12,0 кв.м) і більша з них обладнана балконом. Враховуючи те, що в даному випадку вирішується спір саме про користування квартирою, яка є спільною частковою власністю сторін, а також те, що позивач і відповідач мають право використовувати спірну квартиру для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї, приймаючи до уваги те, що з позивачем проживає неповнолітня донька сторін, суд вважає доцільним виділити у користування позивача житлову кімнату площею 14,7 кв.м, а відповідачу - 12,0 кв.м. Кухню, вбиральню, ванну та коридор залишити в спільному користуванні сторін. Що стосується балкону, яким оснащена більша за площею житлова кімната спірної квартири, то суд вважає неможливим залишити його у спільному користуванні сторін, інакше будуть порушені права позивача, якій суд вважає доцільним виділити у користування житлову кімнату площею 14,7 кв.м, тому, що для того, щоб скористатись балконом необхідно пройти крізь дану житлову кімнату. До того ж, відповідач, не погоджуючись з запропонованим позивачем у позовній заяві порядком користування спірною квартирою, не запропонував іншого, альтернативного варіанту порядку користування нею. Суд звертає увагу сторін на те, що встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на таке майно, а тому виділені у користування приміщення можуть не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам. В ст. 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає можливим визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 14,7 кв.м з балконом площею 1,0 кв.м, а в користування [PERSON] - житлову кімнату площею 12,0 кв. м; кухню площею 7,5 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, ванну площею 2,6 кв.м, коридор площею 10,0 кв.м залишити в спільному користуванні сторін. Таке рішення, на думку суду, буде відповідати інтересам сторін та не порушуватиме їх права на користування належною їм квартирою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при звернені до суду з даною позовною заявою було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 гривень (а. с. № 1). За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved