Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Прокурор Путивльського району звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням 21 сесії 6 скликання Путивльської міської ради від 17.02.2012 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку площею 0,0596 га по [ADDRESS], для ведення городництва [PERSON], а 22.03.2012 року з нею укладено письмовий договір оренди цієї земельної ділянки строком на 5 років. 13.06.2014 року під час перевірки Державною інспекцією сільського господарства в Сумській області було виявлено порушення вимог ст. 20 ЗК України, а саме те, що ця земельна ділянка передана для городництва всуперечь її цільового призначення, яким згідно генерального плану м. Путивль є розміщення закладів культурно-побутового обслуговування. Посилаючись на незаконність цього рішення, оскільки в установленому законом порядку зміна цільового призначення земельної ділянки та віднесення її до земель сільськогосподарського призначення не здійснювалась, а в укладеному договорі оренди від 22.03.2012 року земельна ділянка хоча і надана для ведення городницва (п. 1), але в той же час в умовах її використання (п. 14) зазначено про її використання для розміщення та експлуатації будівль та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, прокурор на підставі ст.ст. 4, 10, 203, 215 ЦК України просив визнати незаконним та скасувати рішення 21 сесії 6 скликання Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 17.02.2012 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку для ведення городництва [PERSON] по [ADDRESS]»., визнати недійсним договір оренди землі від 22.03.2012 року, зареєстрований в державному реєстрі земель за № 592380004001273, укладений між Путивльською міською радою Путивльського району Сумської області та [PERSON] В судовому засіданні прокурор позов підтримав. Відповідачі проти позову заперечували та вважали прийняте рішення про передачу земельної ділянки законним. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши надані письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням 21 сесії 6 скликання від 17.02.2012 року Путивльською міською радою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку для ведення городництва [PERSON] по [ADDRESS], та передано цю земельну ділянку в оренду строком на 5 років (а.с. 6 ). На підставі цього рішення, 22.03.2012 року між Путивльською міською радою та [PERSON] укладено відповідний договір оренди землі, зареєстрований в державному реєстрі земель за № 592380004001273 (а.с. 7-12) . Однак в силу ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користуванні із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 ЗК). За основним цільовим призначенням відповідно до ч.1 ст. 19 ЗК України землі поділяються на певні категорії, серед яких, зокрема, землі сільськогосподарського призначення (пункт «а») та землі житлової та громадської забудови (пункт «б»). За змістом ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії та зміна цільового призначення землі здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок відповідно до генеральних планів населених пунктів. З викопіювання зі схеми генерального плану м. Путивль вбачається, що земельна ділянка по [ADDRESS], призначена для розміщення закладів культурно-побутового обслуговування, тобто відноситься до земель житлової та громадської забудови (а.с. 18). Водночас, для ведення городництва громадянам надаються землі сільськогосподаського призначення (ч. 3 ст. 22 ЗК України). Те, що для ведення городництва в користування [PERSON] передано земельну ділянку без зміни її цільового призначення, підтвердив в судовому засіданні представник міської ради та підтверджено актом перевірки Держінспекції сільського господарства в Сумській області № 316-1 від 13.06.2014 року (а.с. 13-14). Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13.11.2013 року в справі № 6-123ц13, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель згідно з п «а» ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передання) земельних ділянок громадянам. Статетю 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка призначалась для розміщення закладів культурно-побутового обслуговування і її цільове призначення у встановленому порядку не змінювалось, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову прокурора і визнання оспорюваного рішення ради незаконним, а укладеного на його підставі договору оренди землі недійсним, беручи до уваги встановлені п.п. 2, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способи захисту матеріальних прав. В силу ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved