Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з даною позовною заявою, в якій просив позбавити відповідача [PERSON] права користування житловим будинком по вулиці Набережній,115 в с.Демидівка Жмеринського району Вінницької області. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтв про право власності на нерухоме майно [PERSON] є власником житлового будинку та земельної ділянки по вул. Набережній, 115 в с. Демидівка Жмеринського району Вінницької області. За даною адресою також зареєстрований відповідач [PERSON] чоловік позивачки, шлюб з яким розірвано. На даний час позивачка має намір продати дане нерухоме майно, але те, що в ній зареєстрований відповідач, заважає їй знайти покупців. Між позивачкою, як власником житла, і відповідачем не укладався письмовий договір житлового найму, догорів оренди чи інший цивільно правовий договір. В судове засідання позивачка [PERSON], її адвокат [PERSON] не зявилися. Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 28.09.2015 року визнано явку позивачки [PERSON] обовязковою у даній справі, для дачі особистих пояснень, щодо заявлених позовних вимог. 15.10.2015 року адвокат [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі в якій зазначив, що позивачка знаходиться за межами України і не має можливості прибути до суду для дачі особистих пояснень згідно ухвали від 28.09.2015 року , а він як представник в цей самий час буде знаходитися в Апеляційному суді Вінницької області на розгляді кримінального провадження, в звязку з чим просив розглянути дану справу без їхньої участі на підставі наявних у ній доказів. Відповідач [PERSON] , який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання двічі не зявився. Заперечень до суду не надав. Заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідно до вимог ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог враховуючи таке. В судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 13219614 від 21.11.2013 року (а.с.6) та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 13220057 від 21.11.2013 року (а.с.7) виданих реєстраційною службою Жмеринського міськрайонного управління юстиції, позивачка [PERSON] є власником житлового будинку по вул. Набережній, 115 в с. Демидівка Жмеринського району Вінницької області. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 10311836 від 04.10.2013 року (а.с.8) та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 10311976 від 04.10.2013 року(а.с.9) виданих реєстраційною службою Жмеринського міськрайонного управління юстиції, позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки по вул. Набережній, 115 в с. Демидівка Жмеринського району Вінницької області, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до довідки виконавчого комітету Демидівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 21.07.2015 року №1444 за адресою по вул. Набережна, 115 в с. Демидівка Жмеринського району Вінницької області зареєстрований лише [PERSON], [INFO] з 2008 року, але не проживає з 2009 року по даний час. Дані вказані з письмових свідчень сусідів (а.с.11). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-АМ №026197 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по Жмеринському району Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області 25.07.2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). За відомостями адресно довідкового сектору УДМС України у Вінницькій області відповідач [PERSON], 01.02. [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 17). За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі\~Конвенція), ратифікованої\~Законом України від\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому\~Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами\~ст.16 ЦК України\~особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Згідно зі\~ст.9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті\~150,156 ЖК України\~передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас,\~ст.405 ЦК України\~встановлює сервітутне право членів сімї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: - члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; - член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сімї власника належать особи, зазначені в ч.2\~ст.64 ЖК України\~(дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~ст.162 ЖК України. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил\~ст.212 ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні. Із наданих позивачкою доказів встановлено, що відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу у 2007 році з позивачкою був зареєстрований у 2008 році в будинку, власність щодо якого позивачкою підтверджується свідоцтвом про право власності отриманим у 2013 році. Документів щодо виникнення права власності позивачкою не надано. Представник позивача та позивачка факт відсутності особи - відповідача у жилому приміщенні підтверджують довідкою сільської ради, однак поважність причин такої відсутності не зазначили ні в позовній заяві, ні жодним доказом не довели суду. За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із\~ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed