Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що 07.12.2020 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Цього ж дня приватний нотаріус Клєпанова О.А. надала позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, обґрунтовуючи свою відмову тим, що позивач, після укладення шлюбу з громадянином [PERSON] , [INFO] , обравши прізвище [PERSON] , не змінила паспорт громадянина України на нове прізвище, та 31.05.1996 р посвідчила Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст.55 ЗУ «Про нотаріат» договори про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно. Після вивчення документів нотаріусом не встановлено, що квартира [ADDRESS] належить саме громадянці [PERSON] , [INFO] . Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, 08 квітня 2021 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та вирішити справу на розсуд суду. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку: Судом встановлено, що 07.12.2020 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Цього ж дня приватний нотаріус Клєпанова О.А. надала позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, обґрунтовуючи свою відмову тим, що, при вивченні документів, які були надані позивачем, встановлено, що між громадянином [PERSON] , [INFO] , та громадянкою [PERSON] , [INFO] , 28 листопада 1992 року укладено шлюб. Після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєні прізвища [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Обравши прізвище [PERSON] , позивач не змінила паспорт громадянина України на нове прізвище, та 31 травня 1996 року між продавцями квартири [PERSON] , [PERSON] з одного боку та покупцем [PERSON] , [INFO] з другого боку, у державного нотаріуса Добропільської державної нотаріальної контори Молодняк О.В. укладено договір купівлі-продажу квартири номер [ADDRESS] . Вищезазначену квартиру було зареєстровано в Добропільському БТІ 29.01.1997р. за власником [PERSON] . Згідно листа начальника Добропільського міського відділу ГУ в Донецькій області ДМС України, гр. [PERSON] , [INFO] , тільки 02.04.1998 року документована Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області паспортом громадянина України серії [NUMBER] у зв`язку з зміною прізвища з Присіч на [PERSON] . Відповідно до акту АО СББ «Сузіря-1» від 17.03.2021 р. при обстеженні квартири [ADDRESS] встановлено, що квартира знаходиться на 5 поверсі п`ятиповерхового будинку, будинок оснащено водопроводом, каналізацією, центральним опаленням, квартира двокімнатна, приватизована, загальна площа 42,7 м2. У квартирі фактично на даний час ніхто не зареєстрований і не проживає. Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Пунктом 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,\~а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 161/12411/17 зазначено, що\~стаття 392 ЦК України\~не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Оскільки відповідно до\~статті 328 ЦК України\~набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному\~статті 392 цього Кодексу. Аналіз змісту\~статті 392 ЦК України\~у взаємозв`язку зі\~статтею 328 ЦК України\~дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі\~статті 392 ЦК України\~у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) зазначено, що відповідно до\~статті 392 ЦК України\~особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування\~статті 392 ЦК України\~є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Отже, проаналізувавши зазначені вимоги закону, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, представник відповідача проти задоволення позовної заяви не заперечував, суд дійшов висновку, що в інший спосіб позивач не може підтвердити та реалізувати своє право, яке гарантоване йому державою та законодавством України, суд вважає за можливе задовольнити позовну заяву. На підставі викладеного,

Outcome: approved