Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] на вправі приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], житловою площею 54,9кв.м. Разом з нею зареєстровані [PERSON] (син позивача), [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка вселилася та зареєструвалася в цьому будинку ще за час спільного подружнього життя з [PERSON] У відповідності до рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 31.03.2011 року по справі №2-988/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Проте не зважаючи на це, відповідач весь час продовжує проживати в будинку позивача. Відносини між сторонами неприязнені, сторони весь час сваряться, відповідач використовує майно позивача на власний розсуд. Більш того за комунальні платежі та утримання будинку відповідач не платить, нічим не допомагає. У зв'язку з наведеним просить усунути перешкоди [PERSON] у користуванні нерухомим майном шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову з підстав викладених в письмових запереченнях долучених до матеріалів справи. Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, допитавши свідків, суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.02.1995р. посвідченого першої Херсонською державною нотаріальною конторою [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на земельній ділянці площею 589кв.м. та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №13679785. Відповідно до державного акту на право власності на землю виданого 04.12.2001року [PERSON], яка мешкає [ADDRESS], на підставі рішення виконавчого комітету Херсонської міської Ради народних депутатів від 20.11.2001р. за №453, їй передалась у приватну власність земельна ділянка площею 0,0576га [ADDRESS], в межах згідно з планом. Землю передано для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2906. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 31.03.2011р. позов [PERSON] задоволено, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 06.11.1987року та зареєстрований Дніпровським відділом РАЦС м.Херсона, актовий запис №695. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище «Калган», яке набрало законної сили. Відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають в [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], також відповідно до довідки №16 від 19.09.2016р., видана [PERSON], в якій вказано що зареєстровані за адресою [ADDRESS]: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO](син), [PERSON], [INFO](невістка), [PERSON], [INFO](онука), [PERSON], 10.05.1994р.н.(онука). Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 383 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 2 ст.386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушення його прав. Згідно ст. 391 власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України - осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.2, ч.4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Положення закону стосовно наявності взаємних прав і обов`язків членів сім`ї містять вказівку на наслідки визнання спільних осіб сім`єю: якщо конкретні особи визнаються членами однієї сім`ї, то між ними існують сімейні відносини і у них виникають взаємні права і обов`язки. Крім того, Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за № 5-рп/99 дано офіційне тлумачення терміну «член сім'ї». Визначено обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником домоволодіння. Відповідач, зазначаючи про те, що вона є членом сім`ї позивача, вказувала, що в спірну адресу вона вселилася на прохання позивача, оскільки вона була її знайомою, а в подальшому невісткою до 2011, по цей час вони проживають разом, як одна сім'я, ведуть спільне господарство, а також разом несли витрати на утримання житла та на проживання. Однак відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що вона є членом сім'ї позивача, оскільки не доведено обставини, що сторони пов'язані спільним побутом, ведуть спільне господарство, мають спільні витрати та взаємні обов'язки і права. Представник позивача при розгляді справи пояснювала, що сторони дійсно проживали до 2011 року як родина, але останні п'ять років, між ними постійно виникають сварки. Допитані судом свідки пояснили, що останні роки між сторонами виникають конфлікти, крім того у відповідача в іншій області України є успадковане домоволодіння, в якому вона не бажає проживати, що не заперечувалось відповідачем. Суд вважає, що досліджені судом докази, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 59 ЦПК України, не містять інформацію про те, що відповідач є членом сім'ї позивача. Хоча відповідач вселилась до спірного житла зі згоди власника, однак сукупність проаналізованих судом обставин свідчить про те, що відповідач перешкоджає власнику здійснювати право власності, зокрема, розпорядження спірним майном, оскільки зареєстрована в ньому. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірного будинку, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд, наявні перешкоди, які відповідач чинить позивачу у користуванні нею належним майном, що виразилось у відмові виселитись.

Outcome: approved