Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Представник позивача у листопаді 2015 року звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до вимог якої, просить стягнути із відповідачів 139269 доларів США 53 центи, що за курсом 21 гривня 52 копійки, відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.09.2015 року, складає 2997080 гривень 20 копійок та вирішити питання про судові витрати. В обґрунтування вимог посилається на обставини, що 30.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №LVRDGK0000000016, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 37659 доларів США 48 центів на термін до 30.04.2028 року, а останній зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими кредитним договором. Отримавши кредитні кошти, відповідач свої зобовязання, передбачені умовами вказаного вище договору, в повній мірі не виконав, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Крім цього, у забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №LVRDGK0000000016, між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Із посиланням на норми матеріального права зазначає, що боржник і поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники, а за результатом невиконання відповідних зобовязань [PERSON], просить вимоги задоволити та стягнути із відповідачів заборгованість солідарно. Представник позивача скерувавши до суду заяву із підтриманням вимог, клопотав про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечив та у судовому засіданні пояснив, що обставини отримання ним кредиту у Банку, а також заборгованості за кредитом, по процентах за користування кредитом та по комісії, він визнає. Поряд з цим наголосив, що неустойка, тобто штраф і пеня, яку просить стягнути із нього Банк, виникли із-за несвоєчасної сплати ним кредиту внаслідок обставин, що не залежали від його волі. Зокрема, на його утриманні знаходиться донька [PERSON], [INFO], яка являється інвалідом з дитинства. Також, у 2010 році було констатовано інвалідність і у сина [PERSON], [INFO] та на лікування дітей необхідні значні кошти. А, оскільки він являється єдиним у сімї, хто отримує дохід, наведене унеможливило своєчасне погашення ним сум за кредитним договором. Таким чином, посилаючись на вимоги ст.551 ЦК України просить розмір пені і штрафу зменшити. Також, із посиланням на судову практику, просить суд припинити довір поруки, відповідно до якого [PERSON] поручився за виконання ним зобовязань перед Банком. Вважає, що в розумінні вимог статі 559 ЦК України закінчився строк предявлення вимоги до поручителя, а тому за зобовязаннями кредитного договору повинен відповідати лише він. У цілому, з врахуванням наданих суду обґрунтувань та викладених заперечень у письмовому вигляді (а.с.14-17), просить зменшити розмір неустойки на 99 відсотків та припинити поруку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про час та розгляд справи повідомлявся судом належним чином. Про причини, що унеможливили його прибуття у засідання, суд не повідомив. Вислухавши заперечення відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено, що відповідно до умов Договору кредиту №LVRDGK0000000016 від 30 квітня 2008 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» надали [PERSON] грошові кошти у сумі 37659 доларів США 48 центів на термін до 30.04.2028 року, а останній зобовязався прийняти вказані кошти та повернути їх із виплатою нарахованих відсотків (т.1 а.с.13-15). Зобовязання за вказаним договором Банком виконані в повній мірі, а [PERSON] - частково (т.1 а.с.4-7,16,19). Зазначені обставини сторонами визнані. Згідно ст.ст.525,526,530 ЦК України, зобовязання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання, не допускається. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Із розрахунку заборгованості за договором №LVRDGK0000000016 вбачається, що заборгованість [PERSON] перед Банком щодо сплати сум кредиту і відсотків, із врахуванням сплачених сум становить 139269 доларів США 53 центи (т.1 а.с.7), з яких окрім іншого 65010 доларів США 58 центів пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 11 доларів США 62 центи штраф (фіксована частина) та 6631 доларів США 33 центи штраф (процентна складова). За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Як було зазначено вище, Банк просить стягнути пеню та штраф в загальній сумі 71653 долари США 53 центи, при тому, що розмір заборгованості за кредитом, процентам та комісії в загальній сумі становить 67616 доларів США (т.1 а.с.7). Із наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що на утриманні відповідача [PERSON] є дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] (т.2 а.с.18), двоє з яких є інвалідами (т.2 а.с.19-21). Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому судова практика виходить з того, що істотне значення можуть мати обставини, які стосуються ступеня виконання зобов'язання, причин невиконання або неналежного виконання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо (роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 29.04.1994 року №02-5/293 «Про деякі питання практики застосування майнової відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань» із змінами та доповненнями). Також у практиці в якості обставин, які беруться до уваги у випадку зменшення неустойки, визначаються ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть учать у зобов'язанні, не лише майнові, але і інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу. У даному випадку, окрім факту перевищення розміру неустойки розміру збитків, на думку суду, до уваги слід також прийняти обставини, що на утриманні відповідача знаходяться троє дітей, з яких двоє дітей - інваліди і він один у сімї, оскільки жінка здійснює догляд за інвалідами, отримує дохід. Також слід наголосити, що інвалідність сина [PERSON] наступила у 2010 році (т.2 а.с.20), тобто через два роки після укладення кредитного договору, про що сторони не могли знати при узгодженні умов правочину. З огляду на наведене, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки з 71653 доларів США 53 центів до 15000 доларів США, що відповідатиме еквіваленту грошової суми за порушення боржником зобовязання. Крім цього, відповідно до умов договору поруки №LVRDGK0000000016 від 30.04.2008 року, [PERSON] взяв на себе обовязок відповідати по зобовязаннях [PERSON], які випливають із зазначеного вище кредитного договору (т.1 а.с.20). Згідно ст.ст.553,554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Із копії позовної заяви, поданої до суду 30.10.2011 року та хвали Радехівського районного суду Львівської області від 26.04.2012 року вбачається, що у жовтні 2011 року мало місце звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду із вимогами про погашення заборгованості за кредитним договором №LVRDGK0000000016 від 30.04.2008 року, стороною у якому є [PERSON] і дану заяву судом було залишено без розгляду (т.2 а.с.23-26). Тобто, з часу зазначеного вище звернення Банку до суд та дати подання заяви у справі №451/1461/15-ц (т.1 а.с.2) пройшло більше, ані ж шість місяців. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зазначене знайшло своє відображення у правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-53 цс 14, висновок якого враховано судом у відповідності до ст.360-7 ЦПК України. Тобто, узагальнюючи вищевказане та встановлені обставини, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення вимог, із зменшенням розміру неустойки та припиненням поруки. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід пропорційно до задоволеної частини вимог стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed