Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Представник ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - позивач) 03 листопада 2014 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] ( далі - відповідач 2), в якому просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 червня 2008 року позивач та відповідач 1 уклали кредитний договір №ODIVGA0000000018 (далі - договір) відповідно до якого відповідачу 1 було надано кредит в розмірі 17650 доларів США зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом. 12 червня 2008 року в якості забезпечення виконання зобов'язань по договору, між позивачем та відповідачем 2 укладено Договір поруки (далі - Договір поруки), відповідно до якого відповідач 2 зобов'язалася перед позивачем відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання відповідачем 1 зобов'язань за договором. Відповідач 1 належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 жовтня 2014 року має заборгованість перед позивачем на суму 13132,73 доларів США, яка складається з заборгованості по: кредиту - 10885,92 доларів США; процентам - 1007,71 доларів США; комісії - 247,50 доларів США; пеня - 348,50 доларів США; штраф (фіксована частина) - 18,62 доларів США; штраф (процентна складова) - 624,48 доларів США (далі - розрахунок, а.с.4-7). За таких обставин представник позивача просить стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за кредитом на загальну суму 13132,73 доларів США, що станом на 28 серпня 2014 року за курсом НБУ еквівалентно 176372 гривень 52 копійок, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 1763 гривні 73 копійок. В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду заяву в якій просить задовольнити позовні вимоги, розглянути справу заочно у разі неявки відповідача та у його відсутність. Відповідач 1 в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву в якій пояснив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, та просить справу розглядати без його участі. Відповідач 2 в судове засідання не з'явилася про причини своєї неявки суд не повідомила направила до суду заяву в якій пояснила, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні застосувавши строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних встановлених фактів та відповідних їм правовідносинам. 12 червня 2008 року позивач та відповідач 1 уклали договір відповідно до якого відповідачу 1 було надано кредит в розмірі 17650 доларів США, зі сплатою відсоткової ставки за користування 9 (а.с. 13-15). Відповідно до Договору поруки відповідач 2 зобов'язалась відповідати за зобов'язаннями по договору перед позивачем у тому ж обсягу, що і відповідач 1. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором, станом на 28 серпня 2014 року загальна заборгованість на час подачі позову складає розмір 13132,72 доларів США. За розрахунком останній платіж за договором проведений відповідачем 1 20 січня 2014 року. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення до (ч. 1 ст. 251 ЦК України). За строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Частина передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (2 ст. 258 ЦК України). Загальну позовну давність встановлено тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.1, 3 ст. 264 ЦК України). Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч.1 ст.509 ЦК України). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України (ст.526 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України). Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (ч.4 ст. 559 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). В разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася та сплати процентів, належних йому (ч.2 ст. 1050 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). В разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася та сплати процентів, належних йому (ч.2 ст. 1050 ЦК України). Кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги письмові докази, задовольняючи позов, в частині стягнення заборгованості з відповідача 1, суд виходить з таких мотивів. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, виходячи з наведених матеріальних норм, встановлених обставин слід констатувати про відсутність фактичних даних, що визнання відповідачем 1 позову порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та суперечить закону, тому позов, в частині стягнення з відповідача 1 заборгованості за договором підлягає задоволенню. Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги письмові докази, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з відповідача 2, суд виходить з таких мотивів. Виходячи з системного аналізу наведених в рішенні норм ЦК України, суд констатує, що відповідачем 2 було порушено умови кредитного договору. Так, за умовами кредитного договору відповідач 1 зобов'язався повернути кредит та проценти за користування ним щомісячними платежами згідно з обумовленим в договорі порядком. Невиконання відповідачем договору привело до виникнення заборгованості за кредитом у розмірі 13132,73 долари США. Позивач 03 листопада 2014 року звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача сум неповернутого кредиту та процентів за користування ним. Разом з тим, слід констатувати, що за наявності у позивача права на повернення заборгованості за кредитом, позивач звернувся до суду після спливу позовної давності для пред'явлення позову до відповідача 2, що є підставою для часткового задоволення позову. Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. В такому випадку із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідач припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту, здійснив останній платіж 20 січня 2014 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за договором позивач звернувся 03 листопада 2014 року. Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а тому підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України, згідно з якими порука вважається припиненою, оскільки кредитор після настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя протягом шести місяців. Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. За умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання відповідача 1 про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність відповідача 1 за невиконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватисяз моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. За таких обставин, аналізуючи фактичні обставини та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності до відповідача 2, яка має бути застосована, оскільки про це заявлено відповідачем 2 до винесення рішення. Аналогічні правові висновки з питання застосування позовної давності зробив Верховний Суд України в постановах від 19 березня 2014 року по справі № 6-20цс14, від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53цс14, від 29 січня 2014 року № 6-155цс13. Вирішуючи справу

Outcome: partial