Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Прокурор в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів Обухівської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON], в якому посилається на грубі порушення законодавства при виділенні та зміні цільового призначення земельних ділянок, які розташовані на землях водного фонду у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро. Неправомірність виділення спірних ділянок із земель державної власності встановлена в межах прокурорської перевірки. При прийнятті розпорядження було порушено процедуру розгляду. Договори купівлі-продажу земельних ділянок прокурор вважав нікчемними. Загалом прокурор просив наступне: 1.Визнати протиправними та скасувати розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 34 від 16 січня 2009 року та № 999 від 10 серпня 2009 року. 2.Визнати незаконними та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельні ділянки : -площею 2,0000 га від 10.09.2013 року, індексний номер 5740571; -з кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га від 10.09.2013 року, індексний номер 5740571; -з кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га від 22.08.2013 року, індексний номер: 5241733; -з кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га від 22.08.2013 року, індексний номер 5244030. 3.Витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] земельні ділянки загальною площею 6,0000 га з кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. В судовому засіданні прокурор позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що прокуратурі в зв'язку за наслідками перевірки стало відомо про виділення спірних земельних ділянок на ім'я фізичних осіб, які фактично знаходяться в прибережній захисній смузі, а тому не підлягали передачі у власність, ділянки відносяться до земель водного фонду. Потім відбулося декілька наступних відчуджень за нікчемними договорами. Виділення земельних ділянок було проведено незаконно, чим порушені інтереси держави. Просила відновити порушені права держави у визначений позовом спосіб. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав повністю. Представник відповідача Обухівської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з'явився, подав заяву про слухання справи за його відсутності, позов визнав повністю. Інший відповідач та треті особи в судове засідання повторно не з'явились, причин неявки не повідомили, заяв, клопотань чи заперечень не подали. Від імені представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду п'ять разів надходила телеграма про відкладення розгляду справи, в яких містилися посилання на зайнятість в інших судових процесах, однак особу, яка надсилала ці телеграми не було належно ідентифіковано, будь-яких підтверджуючих поважність причин неявки доказів суду не надавалось. За таких обставин, причини неявки представника відповідача [PERSON] [PERSON] суд визнав неповажними, тому виходить із неявки відповідача, який взагалі причини своєї неявки не повідомляв. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що розпорядженнями голови Обухівської районної державної адміністрації від 14.11.2008 №№ 1750, 1752, 1753 надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області площею 2,0000 га кожна, загальною площею 6,0000 га. Розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації від 16.01.2009 № 34 затверджено розроблений ТОВ «Дельта 2003» проект землеустрою щодо відведення у власність вказаним вище 3-ом громадянам земельних ділянок в адміністративних межах Української міської ради. На підставі вищевказаного розпорядження [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 6, 0000 га. У подальшому незаконно виділені земельні ділянки відчужені на користь інших осіб. Так, на підставі договорів купівлі-продажу (під одним й тим самим номером) від 18.06.2009 № 2712 вказані громадяни відчужили земельні ділянки на користь [PERSON]. Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 10.08.09 № 999 змінено цільове призначення земельних ділянок, належних на праві власності [PERSON] з «для ведення особистого селянського господарства» на землі «для ведення індивідуального садівництва». На підставі вказаних цивільно-правових угод [PERSON] видано наступні державні акти: -державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га для ведення індивідуального садівництва серії [NUMBER] -державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га для ведення індивідуального садівництва серії [NUMBER] -державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га для ведення індивідуального садівництва серії [NUMBER] Згодом, [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 02.09.2010 за №№ 3427, 3420, 3474 відчужила земельні ділянки з кадастровими номерами: [NUMBER]; [NUMBER]; [NUMBER] площею 6,0000 га на користь [PERSON]. Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна [PERSON] відчужив вищевказані земельні ділянки на користь [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 10.09.2013 № 1071, від 22.08.2013 № 1387, від 22.08.2013 № 1386. З матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду і знаходяться в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, що, зокрема, підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи від 29.01.2015 № 16413/14-41, яка проведена згідно постанови слідчого від 25.11.2014 у кримінальному провадженні № 42012000000000007. Висновком експертизи, який суд оцінює у цій цивільній справі як письмовий доказ, встановлено, що спірні земельні ділянки знаходяться на 11-12 км так званої Великої дамби в смузі між дамбою та руслом річки Дніпро. Виносом в натурі (на місцевості) вказаних земельних ділянок встановлено, що останні покриті водою, а саме: -[NUMBER] - орієнтовна площа покриття водою 1,09 га (р. Дніпро) та 0,06 га частково накладається на захисну дамбу Канівського водосховища); -[NUMBER] - орієнтовна площа покриття водою 0,13 га; -[NUMBER] - орієнтовна площа покриття водою 0,35 га. Таким чином, не зважаючи що згідно вихідної земельно-кадастрової інформації до проекту землеустрою земельні ділянки відводились у власність громадянам за рахунок, земель сільськогосподарського призначення, за складом угідь дані ділянки відносяться до пісків. Проте фактично вказані земельні ділянки відведені за рахунок земель водного фонду. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення. Правова позиція щодо неможливості відведення у приватну власність земель водного фонду викладена у постанові Верховного Суду України від 12.11.2014 у справі № 6-179цс14. Відповідно до ст. З Водного кодексу України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки). Частиною першою ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок. Зі змісту указаних положень законодавства вбачається, що віднесення земельних ділянок, зайнятих водними об'єктами, до земель водного фонду підтверджується самим фактом перебування їх під водним об'єктом. При цьому ст. 86 Водного кодексу України визначено вичерпний перелік робіт, що можуть проводитися на земельних ділянках дна річок. До цих робіт віднесено будівництво гідротехнічних споруд, поглиблення дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин, прокладанням комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи. Крім того, до складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. Так, згідно з приписами ст.ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України та становить для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів від урізу води. Частинами 7, 8 ст. 88 Водного кодексу України, ч. З ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою. За ст.ст. 1, 20, 50-54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об'єктів землеустрою. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства. Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. Наведені висновки відповідають п. 2.9 Порядку погодження, яким передбачено, що у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об'єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд України в постанові від 21.05.2014 у справі № 6-14цс14 щодо аналогічних правовідносин, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Суперечить вимогам чинного земельного законодавства і розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 10.08.09 № 999, яким змінено цільове призначення земельної ділянки площею 6,0000 га, яка належить [PERSON] на праві власності з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Української міської ради. Так, відповідно до ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. З ст. 20 Земельного кодексу України). Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» від 11.04.02 № 502 зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за заявою до районної державної адміністрації із обгрунтування необхідності зміни її цільового призначення. Відповідно до п.З постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.02 № 502 районна державна адміністрація розглядає заяву (клопотання) і в разі згоди на зміну цільового призначення земельної ділянки дає дозвіл на підготовку проекту її відведення: -складання проекту відведення земельної ділянки, якщо зміні цільового призначення підлягає її частина; -перепогодження проекту відведення земельної ділянки з відповідними органами виконавчої влади, якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка. Без урахування вказаних вимог, Обухівська районна державна адміністрація розпорядженням від 06.07.09 № 820 надала дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок [PERSON] з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Української міської ради, а в подальшому розпорядженням від 10.08.09 № 999 затвердила технічну докуметацію із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок [PERSON] з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Української міської ради. Таким чином, всупереч вимогам ст. 19 Конституції України, ст. 17, 20, 35 Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації», постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» від 11 квітня 2002 року № 502 розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації змінено цільове призначення земельних ділянок на підставі технічної документації, а не проекту відведення земельної ділянки. Відповідно до змісту ст. 20 ЗК України надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням. У випадку передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною ( стаття 21 ЗК України). Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 14.05.2014 у справі 6-35цс14. Оспорюване розпорядження суперечить вимогам ч. 2 ст. 14 Конституції України та ст. 153 Земельного кодексу України, оскільки порушує право державної власності на земельну ділянку загальною площею 6,0000 га. Крім того, необхідно звернути увагу, що завдання на розробку проекту землеустрою 16-826е затверджене замовниками 17.11.2008, а 18.11.2008 документація із землеустрою ніби-то розроблена та вже погоджена Управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі та відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури. Заяви громадян про безоплатну передачу у власність земельних ділянок зареєстровані в Обухівській районній державній адміністрації 04.11.2008, заява представника ТОВ «Дельта-2003» також датована 14.11.2008. за результатами розгляду заяв громадян, в цей же день (14.11.2008) Обухівською РДА видані розпорядження №№ 1750, 1752, 1753 про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Відповідно до п.3.2. Примірної інструкції з діловодства у міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів АРК, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.1997 № 1153 (в редакції чинній станом на 18.11.2008) в день надходження документа здійснюється тільки його попередній розгляд. Метою попереднього розгляду документів є розподілення їх на ті, що потребують обов'язкового розгляду керівництвом установи або виконавцями відповідно до функціональних обов'язків, визначення необхідності реєстрації документів, а також встановлення термінів виконання документів, які передаються структурним підрозділам чи безпосереднім виконавцям з метою розгляду по суті. Попередній розгляд документів повинен здійснюватись у день одержання або в перший робочий день у разі надходження їх у неробочий час. Доручення органів вищого рівня, телеграми, телефонограми розглядаються негайно. Відповідно до п. пп. 6.2.2 Інструкції документи без зазначення строку виконання повинні бути виконані не пізніше як за 30 календарних днів, а документи з позначкою «терміново» - протягом 7 робочих днів від дати підписання документа. У цьому разі для підготовки доручення до документа надається один день. Тобто, перебіг строків виконання документів, які надійшли до органів виконавчої влади (їх розгляд та надання відповіді тощо) розпочинається наступного дня після надходження цих документів, крім документів з позначкою «терміново». Згідно з постановою Верховного Суду України у постанові від 16.06.2009 у справі за позовом до Великодорошівської сільської ради Жовківського району Львівської області про визнання неправомірними рішень, їх скасування, суд прийшов до висновку, що порушення процедури підготовки питань до розгляду на сесії призводить до прийняття протиправних рішень. Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, вважається таким, що порушує публічний порядок, та є нікчемним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Спірні земельні ділянки є, як зазначалося, землями водного фонду із обмеженим режимом використання, які перебувають під особливою охороною держави, передача яких у приватну власність заборонена законом. Водночас органами влади не дотримано передбачений законом порядок безоплатного надання земельних ділянок у власність громадян. Зазначені посилання прокурора нічим не спростовані. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом. З положень ст.ст. 717, 718, 722 ЦК України вбачається, що право на передачу у власність за договором дарування належить лише власникові майна. Аналогічні положення закріплені й у ст. 346 ЦК України. Відповідно до вимог ст.ст. 330, 658 ЦК України право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, сукупний аналіз указаних норм законодавства свідчить про те, що право на укладання договору відчудження майна виникає лише у особи, яка набула це майно на законних підставах. У цьому випадку договори відчудження земельних ділянок були укладені особами, які отримали земельні ділянки на підставі незаконного, прийнятого з перевищенням повноважень, рішення міської ради, а отже, факт незаконного набуття первинними власниками права власності на спірні земельні ділянки унеможливлює укладення ними будь-яких угод щодо цього майна на законних підставах. Із викладеного вбачається, що оскільки дії органів влади із передачі у приватну власність спірних земельних ділянок фізичним особам та договори ваідчудження спрямовані на незаконне відчуження, заволодіння об'єктами права власності українського народу - землею, вони є такими, що порушують публічний порядок, а отже, нікчемними. Згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається. Разом з тим відповідачі отримали державні акти на право власності на спірні земельні ділянки, тому державні акти є також нікчемними і додаткового визання недійсними не потребують. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 3 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Враховуючи викладене, спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею користувача та в порядку безкоштовної приватизації відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України, а тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння відповідача на користь держави на підставі ст.ст. 387, 388, 396 Цивільного кодексу України. За таких обставин позовні вимоги про витребування земельних ділянок слід задовольнити. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними тішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, серед іншого, і визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З огляду на викладене, незаконне вибуття з володіння держави спірних земельних ділянок порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, володіння та користування належним державі майном, що згідно зі ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для їх судового захисту. Позов пред'явлено в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, як власника земельних ділянок водного фонду, адже з державної власності протиправно вибули земельні ділянки водного фонду, які не могли бути передані у власність, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України, ст. 5 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, яка полягає в забезпеченні раціонального використання земельних ресурсів, збереженні й відтворенні родючості ґрунтів, захисті їх від псування забруднення, реалізації громадянами, юридичними особами та державою їхніх прав і законних інтересів громадян, юридичних осіб та держави в земельних і пов'язаних із ними майнових правовідносин належить судам. Відповідно до ст.ст. 4, 6, 9 Закону України «Про прокуратуру» діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, нагляд за додержанням і застосуванням законів, спрямований на відповідність вимогам актів, які видаються органами виконавчої влади, тому прокуратура Київської області звертається до суду з вищевказаним позовом. Згідно статті 121 Конституції України одним із завдань прокуратури України є представництво інтересів громадян або держави в судах у випадках, визначених законом. Статтями 36-1, 37 Закону України «Про прокуратуру» закріплено право подання позовної заяви в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства міжрайонним прокурорам, прокурорам міст, районів, районів у містах та прирівняних до них спеціалізованих прокуратур, їх першим заступникам і заступникам у разі порушенні інтересів держави. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Частиною 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. У спірних відносинах порушені інтереси держави, оскільки у власність відповідачів передані землі, які заборонено передавати у приватну власність. Землі водного фонду мають особливий режим використання, тому їх пошкодження, тощо може призвести до незворотних негативних наслідків, в тому числі навколишньому природному середовищу. Суд погоджується із доводами прокурора, за якими позов пред'явлено в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, яка відповідно до ст. ст. 122, 149 Земельного кодексу України, наділена певними повноваженнями щодо розпорядження землями цієї категорії. Предметом позову є землі водного фонду, які відповідно до ст. 4 Земельного кодексу України (в редакції станом на 2000 рік) та ст. 84 (в редакції станом на 2003 рік) взагалі не можуть передаватись у приватну власність, за виключенням окремих випадків. Таким чином, жоден орган виконавчої влади від імені держави не мав права розпоряджатися спірними землями. В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України, право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом, в нашому випадку Київською обласною державною адміністрацією. А отже, з урахуванням наведеного, прокурором вірно визначено позивачем Київську обласну державну адміністрацію, яка фактично є «представником» держави у даному спорі. Однак суд вважає такими, що не можуть бути одночасно задоволені дві за змістом і суттю однакові позовні вимоги щодо визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності відносно однієї і тієї ж земельної ділянки площею 2,0000 га від 10.09.2013 року, індексний номер 5740571, які відрізняються лише додатковим реквізитом ділянки - кадастровим номером, тому слід задовольнити лише одну із цих вимог із більш повними даними, оскільки незважаючи на відповідні роз'яснення прокурор наполягав на вирішенні позову у пред'явленій до суду редакції вимог. Заява представника третьої особи [PERSON] [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності не пілягає задоволенню, оскільки вона подана особою, що не має належних процесуальних повноважень, а саме представником третьої особи, а не стороною, що суперечить приписам ч.4 ст.267 ЦК України. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги частково ґрунтуються на матеріалах справи та чинному законодавстві, відповідач - власник ділянки не подав заперечення на позов і не довів їх належними і допустимими доказами, не спростував доводи позову, тому позов слід задовольнити частково. Судові витрати відповідні до ст.88 ЦПК України слід покласти на відповідачів в рівних частинах.

Outcome: partial