Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду із позовом в якому просить, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування 1/2 частини квартири від 19 листопада 2004 року та договору дарування частини квартири від 27 квітня 2006 року, укладеними із [PERSON] Після укладання останнього договору дарування відповідач з 2006 року не проживає в квартирі [ADDRESS], однак продовжує бути зареєстрованим у квартирі. У зв'язку з чим, позивач не може в повній мірі реалізувати своє право власника у володінні користуванні та розпорядженні належною їй квартирою. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про день, час і місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Процесуальним правом на подання відзиву до суду не скористався. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду також не надійшло. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 листопада 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладено договір дарування 1/2 частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., за реєстровим номером 14819. Згідно з яким відповідач подарував позивачу, а позивач прийняла у дар 1/2 частини квартири [ADDRESS], про що вчинено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі, записаний у реєстрову книгу № д.716-132 за реєстровим № 4627 від 06.12.2004 року. (а.с. 3). Відповідно до договору дарування частини квартири, посвідченого 27 квітня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарбузовим В.Г. за реєстровим номером Г-2921, та зареєстрованим у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 28.10.2008 року за реєстровим № 4627, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, позивачу належить на праві приватної власностіквартира [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як убачається із довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА від 22.11.2017 року №17716684, [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 20.10.2005 року і по теперішній час (а.с. 9). За даними акту від 23 жовтня 2017 року, затвердженого начальником ЖЕД №412, убачається, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач не бажає добровільно виписуватися з квартири, що створює для позивача незручності у реалізації права власності та користуванні квартирою. Відповідно до ст. 150 ЖК України позивач має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов'язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю. Згідно із ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України, визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Оскільки позивач в установленому законом порядку на відповідній правовій підставі набула право власності на вказану квартиру, відповідач свій обов'язок, щодо зняття з реєстраційного обліку не виконав, що призводить до порушення прав і законних інтересів власника квартири [ADDRESS], позивача у справі у здійсненні нею права власності належного їй нерухомого майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved