Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до [PERSON] про виключення відомостей про особу, як батька дитини з актового запису про народження. Мотивував тим, що 30.08.2007 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Оскільки подальше життя між сторонами не склалось, більше ніж чотири роки тому вони припинили фактичні шлюбні стосунки та не ведуть спільного господарства, сім'єю не проживають та взагалі не підтримують будь-яких зв'язків. Таким чином шлюб існує тільки на папері. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19.10.2017 року відкрито провадження у справі про розірвання шлюбу між сторонами. З відповіді на адвокатський запит від Івано-Франківського МВ ДРАЦС від 18.10.2017 року вбачається, що під час перебування у шлюбі відповідач народила дитину [PERSON], [INFO], та у порядку ст. 133 СК України позивач записаний батьком дитини. Позивач не вважає себе біологічним батьком дитини, оскільки жодних стосунків з [PERSON] позивач не мав ще з 2013 року. Кожен з сторін жив своїм окремим життям, позивач з 2013 по 2015 рік проживав за кордоном в Росії, а відповідач була в Україні. 20.03.2015 року о 00год. 55хв. позивач перетнув державний кордон України в пункті пропуску Чоп (Тиса) в напрямку «виїзд» і станом на 06.12.2017 року на територію України не повернувся. Таким чином загальновідомим фактом є те, що вагітність жінки триває в середньому 9 місяців (або менше), а позивач 10 місяців до дня народження дитини виїхав за кордон, то на час ймовірного зачаття дитини, будь-які близькі стосунки між сторонами не можливі. Ту обставину, що позивач записаний батьком дитини [PERSON] позивачеві стало достовірно відомо після отримання відповіді з Івано-Франківського МВ ДРАЦС від 18.10.2017 року, оскільки жодних стосунків з відповідачем позивач не підтримує. На підставі наведенного просив суд виключити запис про [PERSON] як батька з актового запису про народження [PERSON], [INFO]. 05.02.2018 року представник позивача уточнив позовні вимоги, просив суд виключити відомості про [PERSON] як батька дитини [PERSON], [INFO], з актового запису № 1253 від 24.05.2016 року у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій позовні вимоги з урахуванням уточнених підтримав, просив розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала заяву, згідно якої позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила справу слухати у її відсутності. Враховуючи, що сторони до суду не з'явились, суд, відповідно до ст. 247 ЦПК України, вважає за доцільне ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів без участі сторін та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Враховуючи заяви представник позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії 1-НМ № 039639, 30.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис 1442 (а.с.5). Згідно копії свідоцтва про народження серії І-НМ № 311091, та актового запису про народження № 1253 від 24.05.2016 року, 26.01.2016 року народився [PERSON], батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.24). Відповідно до ч. 1 ст. 122 Сімейного кодексу України (далі СК України), дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 , оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень ст.136 СК України, шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК України), звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено, а для вимог жінки про виключення з цього запису відомостей про її чоловіка як батька позовна давність становить 1 рік і її перебіг починається з дня реєстрації дитини. Представник позивача в позовній заяві вказує, що шлюб між сторонами існує формально з 2013 року, позивач не вважає себе біологічним батьком дитини, оскільки жодних стосунків з [PERSON] не мав з 2013 року. Позивач з 2013 по 2015 рік проживав за кордоном в Росії, а відповідач була в Україні. 20.03.2015 року о 00год. 55хв. [PERSON] перетнув державний кордон України в пункті пропуску Чоп (Тиса) в напрямку «виїзд» і станом на 06.12.2017 року на територію України не повернувся, що підтверджується відповіддю з Головного центру обробки спеціальної інформації від 06.12.2017 року (а.с.6). Відповідно до ст. 136 Сімейного кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Так, у відповідності до аналізу Верховного Суду щодо застосування ст.16 ЦК України зазначено, що при подачі позову, позивач самостійно обирає спосіб захисту, які передбачені ст.16 ЦК України. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відсутність кровного споріднення між [PERSON] та [PERSON] відповідачем не оскаржується, визнається, а тому цей факт не вимагає доказування відповідно ст. 82 ч.1 ЦПК України, згідно положень якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, пояснення учасників справи. Відповідно до ч.2 та ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, а також правам інших осіб, а відтак, позовні вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного, враховуючи розяснення Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 142,263-265 ЦПК України , суд, -

Outcome: approved