Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Публічне акціонерне товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося у суд з позовом, в якому зазначає, що 19 червня 2006 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № VOK6RK09860005, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 19800 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості по кредиту. [PERSON] своєчасно не надав банку грошові кошти для погашення кредиту, відсотків та інших витрат і ухиляється від виконання зобов'язань по договору, у зв'язку з чим станом на 04 вересня 2015 року утворилася заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача, у розмірі 200386 грн. 17 коп., з них: 17405 грн. 08 коп. - заборгованість по кредиту, 62201 грн. 77 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 5524 грн. 20 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 115255 грн. 12 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань по договору, а також стягнути з останнього на користь банку судові витрати в сумі 3005 грн. 79 коп. Представник позивача Повєткін Ю.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові підстав і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав і пояснив, що кредитний договір з банком укладав та кредитні кошти отримав, однак із-за тяжкого матеріального становища не мав змоги погасити кредит, та просив у позові ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності, про що подав письмову заяву. У письмових додаткових поясненнях до позову представник позивача Сафір Ф.О. зазначає, що відповідач [PERSON] неодноразово здійснював погашення заборгованості по кредиту, останнє з яких мало місце 18 липня 2013 року, а тому строки позовної давності неодноразово переривалися, і підстав для відмови у позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності немає. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити, зважаючи на таке. Судом встановлено, що 19 червня 2006 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № VOK6RK09860005, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредит у розмірі 19800 грн. на строк до 19 червня 2009 року на купівлю ТНС зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 2 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, комісії, щомісяця в період сплати у розмірі 0,90 % від суми виданого кредиту. Періодом сплати сторони погодили вважати період з 01 по 07 число кожного місяця (а.с. 6-7). [PERSON] кредитні кошти отримав. У відповідності до п. 1.2. кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 958 грн. 48 коп. для погашення заборгованості по кредиту. Пунктом 3.2. кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,66 % на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості по кредиту. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України , зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених зобов'язанням (неналежне виконання). Одним і видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. У відповідності до вимог ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 546 ЦК передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За правилами ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, [PERSON] зобов'язався сплатити банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. З матеріалів справи вбачається, що свої зобов'язання по кредитному договору [PERSON] не виконав, у зв'язку з чим станом на 04 вересня 2015 року утворилася заборгованість, розмір якої становить 200386 грн. 17 коп., з них: 17405 грн. 08 коп. - заборгованість по кредиту, 62201 грн. 77 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 5524 грн. 20 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 115255 грн. 12 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань по договору, що підтверджується розрахунком заборгованості, доказів на спростування якого відповідач суду не надав. Разом з тим, відповідач [PERSON] заявив вимогу про застосування строку позовної давності, про що подав письмову заяву (а. с. 59). Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. В законодавстві визначають такі поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується ( ч. 3 ст. 264 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст. 258 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами (щомісячними платежами) та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладений сторонами на строк до 19 червня 2009 року, тобто строк договору на час звернення позивача до суду закінчився більше 6-ти років тому. Погашення заборгованості, згідно з цим договором, було передбачено здійснювати у наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «1» по «7» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 958 грн. 48 коп. Позивач звернувся до суду 06 листопада 2015 року. З наданої позивачем виписки по рахунку (а.с. 72) та пояснень представника банку у судовому засіданні вбачається, що в рахунок погашення заборгованості по кредиту відповідачем [PERSON] були здійснені платежі 07.07.2006 року, 04.08.2006 року, 08.09.2006 року, 06.11.2006 року та останній платіж - 18 липня 2013 року в сумі 1000 грн. За змістом ст. ст. 257, 264 ЦК України позовна давність може перерватися лише в межах строку позовної давності, а не після її спливу. Таким чином, беручи до уваги, що остання проплата відповідачем була здійснена 18 липня 2013 року, тобто поза межами трьохрічного строку позовної давності, то доводи представників банку щодо переривання строку позовної давності надходженням коштів на виконання вимог кредитного договору не можуть бути взяті до уваги. Отже, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом у листопаді 2015 року з пропуском строку позовної давності. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо). З урахуванням наведеного, у задоволені позову ПАТ КБ «Привабанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору необхідно відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Оскільки у позові відмовлено, понесені банком у справі судові витрати по оплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed