Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до АТ «Українська Залізниця» про відшкодування моральної шкоди завданої позивачу смертю фізичної особи в сумі 300000 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що 16.06.2020 на станції Кегичівка, ДН-2 Харків, на 108 км, ПК6, електропоїзд Hyundai Rotem №712 Київ-Костянтинівка (HRCS2 №001), під керуванням [PERSON] , скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. 16.06.2020 за фактом настання цієї події було внесено відомості до ЄРДР за №12020220000000689 та розпочато досудове розслідування. На момент подання позовної заяви, досудове розслідування кримінального провадження триває. Факт наїзду на загиблого [PERSON] було зафіксовано органами досудового розслідування та між наїздом на загиблого електропоїздом та смертю останнього, наявний причинно-наслідковий зв`язок, що підтверджується висновком експертизи №12-17/128-КРт/20. Власником електропоїзду є філія «Українська залізнична швидкісна компанія» Акціонерного товариства «Українська Залізниця», а [PERSON] працює у філії на посаді машиніста електропоїзда з 01.04.2015 по теперішній час. Позивач є матір`ю загиблого [PERSON] . Загибель сина спричинила позивачу надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Загиблий власної родини не мав, його мати була єдиною близькою людиною, якій він приділяв весь свій вільний час. Смерть сина викликала необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя та побуту позивача. З загибеллю сина позивач залишилась зовсім одна та не може в майбутньому розраховувати на допомогу та підтримку. Позивача переслідує відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості, важко оцінити глибину душевних страждань, оскільки такі страждання більше ніколи не будуть припинені. Крім фактичних теплих відносин між позивачем та загиблим сином, слід враховувати також психофізичну природу людини, що втрата матір`ю дитини є найтяжчою втратою. Позивач є пенсіонером, син за життя мав стабільний дохід та надавав матеріальну допомогу, купував ліки, продукти, робив все для забезпечення матері всім необхідним для гідного життя. З загибеллю сина позивач втратила матеріальну підтримку сина. Враховуючи зазначене позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої їй моральної шкоди в сумі 300000 грн. Представник відповідача надіслав до суду відзив, згідно з яким позовні вимоги вважає такими що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Так, 16.06.2020 локомотивна бригада у складі машиніста електропоїзда [PERSON] і помічника машиніста електропоїзда [PERSON] слідувала поїздом №712 (HRCS2 №001) сполученням Київ - Костянтинівка. Під час прослідування вхідного світлофора станції Кегичівка на 108 км 7 пк машиніст електропоїзда о 10 год 41 хв 34 сек, при швидкості 117 км/год, застосував екстрене гальмування з одночасним подаванням піску під колісні пари для попередження наїзду на людину, яка намагалася перетнути колії не переконавшись у відсутності рухомого складу та не зважала на звукові сигнали, що подавалися з 10 год 41 хв 31 сек до 10 год 41 хв 34 сек. Враховуючи несподівану появу людини на колії - наїзду уникнути було неможливо. Зупинився електропоїзд на 109 км 2 пк о 10 год 10 хв 06 сек. Гальмівний шлях склав 529 м. Відповідно п. 2.1. «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті», які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 24 березня 1998 р. за № 193/2633, із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 22.11.2007 р. № 1059 (надалі - Правила) пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). Згідно п. 2.2. Правил, перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку. Згідно п. 2.3. Правил, при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. Згідно п. 2.5. Правил, пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. У п.2 постанови Пленуму Верховного суду України N 6 від 27.03.92 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК (1540-06) шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Правила ст.454 ЦК (1540-06) про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з врахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність. Відповідно до висновку експерта № 12-17/128-КРі/20 потерпілий знаходився в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується виявленням при судово-токсилогічному дослідженні крові трупа етилового спирту у кількості - 0,43 проміле. Згідно п. 2.20. Правил, пішоходам забороняється знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння. В даному випадку потерпілий грубо порушив вищевказані Правила, він перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), не впевнившись у відсутності поїзда почав перетинати колію, перебував у стані алкогольного сп`яніння на об`єкті залізничного транспорту, та не стежив за звуковими сигналами, що подавалися з електропоїзда. Під цим необхідно розуміти протиправну поведінку потерпілого, коли він не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого наслідку, а саме потрапляння під поїзд. Також зазначає, що швидкісний поїзд Хюндай на відміну від автомобільного транспорту об`їхати потерпілого можливості не має. Також, поїзд згідно своїх фізичних та технічних властивостей враховуючи масу та швидкість не може різко зупинитися, а тому має великий гальмівний шлях на який машиніст поїзда вплинути не може. Враховуючи, вищезазначені обставини, загибель [PERSON] відбулась у наслідок власного умислу та ще й у стані алкогольного сп`яніння, а тому підстави для відшкодування шкоди у даному випадку у відповідача відсутні. Щодо відшкодування моральної шкоди, то, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4, встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В супереч вимог Постанови позивачем не надано належних та допустимих доказів, якими вони можуть підтвердити завдану їм моральну шкоду та її розмір. Крім цього, позивачем не надано доказів, які б підтверджували факти, що стали наслідком сильних душевних страждань та пережитого нервового стресу. У відповідності до Науково-методичних рекомендацій з питань призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 № 53/5 до компетенції атестованого судового експерта психолога відноситься питання визначення можливого розміру грошової компенсації за завдані особі страждання (моральну шкоду), якщо такі страждання будуть встановлені. Позивачем до суду судово-психологічну експертизу, яка може бути доказом для визначення можливого розміру і грошової компенсації за завдані особі страждання (моральну шкоду). Представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив, згідно з яким доводи вказані стороною відповідача у відзиві з приводу того, що [PERSON] нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті мав умисел є непереконливими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Така поведінка потерпілого є «грубою необережністю», оскільки «груба необережність» це (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Таким чином, у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого, як про це стверджує відповідач. Тобто такий стан і поведінка потерпілого є грубою необережністю, а не умислом. Умисел є свідомою вольовою дією. Стверджувати про умисел потерпілого можливо лише припускаючи бажання заподіяти собі травми, або смерть, що суперечить вимогам ЦПК України. При доведенні умислу в діях особи на заподіяння шкоди іншій особі застосовуються такі стандарти доказування як «презумпція невинуватості», «поза розумним сумнівом». Тобто стверджувати про умисел особи можна трактуючи всі неузгодженості і суперечності на користь особи, про умисел якої йде мова. Крім того, версія про умисел повинна бути єдиною і не викликати сумніву про інші версії. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювана шкоди. Щодо розумності та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди зазначає, що сам факт загибелі сина під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача. При визначенні розміру моральної шкоди обов`язково враховується те, як позивач оцінює розмір грошового відшкодування спричиненої їй моральної шкоди, оскільки моральна шкода є особистісною і нерозривно пов`язаною з особою. Тобто суд не вправі самостійно збільшувати розмір і, відповідно, зменшує виходячи з первісно заявленої суми. У своїх доводах послався на практику Верховного суду та на практику апеляційних судів. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 17 вересня 2021 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначити підготовче судове засідання. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача надіслав заяву про розгляд справи без його та позивача участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, 16.06.2020 об 11-10 відстані 600 м від будівлі ст. Залізничний вокзал смт. Кегичівка, Кегичівського району, Харківської області стався наїзд поїздом Hyundai №712 HRCS-2-001 під керуванням машиніста [PERSON] , який рухався по маршруту Київ-Константинівка на пішохода [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого останній загинув на місці мають тілесні ушкодження у вигляді черпно-мозкової травми. За цим фактом порушене кримінальне провадження відомості про яке внесене до ЄРДР за №12020220000000689 від 16.06.2020, що підтверджується копією витягу з ЄРДР. Досудове розслідування у цьому кримінальному правопорушенні триває, що підтверджується довідкою СУ ГУНП в Харківській області від 03.08.2021 Смерть [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Померлий [PERSON] є сином позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Електропоїзд Hyundai Rotem , що скоїв наїзд 16.06.2020 на [PERSON] , знаходиться на балансі філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця». [PERSON] працює у філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електропоїзда з 01.04.2015 по теперішній час. Зазначене підтверджується довідкою АК «Укрзалізниця» від 04.08.2021 за Вих.№ ЦЦТЕХ-08/245. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 12-17/128-КРТ/20 від 17.06.2020 місцем смерті [PERSON] є смт. Кегичівка на залізничній колії, причина смерті несумісна з життям травма тіла з пошкодженням кісток черепу, скелету та внутрішніх органів. Згідно висновку експерта № 12-17/128-КРт/20 у [PERSON] виявлені різноманітну кількість тілесних ушкоджень тіла (голови, грудної клітини, живота, верхніх та нижніх кінцівок). Причиною смерті є несумісна з життям травма тіла з чисельними переломами кісток черепа, скелету та пошкодженнями внутрішніх органів. Між виявленими тілесними ушкодженнями та настанням смерті є причинний зв`язок. Всі вказані в експертизі ушкодження тіла є прижиттєвими. При судово-токсикологічному дослідженні крові [PERSON] виявлений етиловий спирт в кількості 0,43 проміле. Також в судовому засіданні були досліджені додані до відзиву копії протоколу оперативної наради, рапортів машиніста та його помічника, довідки розшифрування касети реєстрації від 16.06.2020. З цих документів вбачається, що при слідуванні на вхідну горловину станції Кегичівка, раптово виник із-за опри чоловік, який стрімко рухався в напрямку руху потягу (перпендикулярно), на поданий звуковий сигнал не відреагував, тоді машиніст застосував екстрене гальмування та продовжив звуковий сигнал до моменту зіткнення. Екстрене гальмування машиніст застосував на 108 км 7 пк о 10-41 год 34 сек при швидкості 117 км/год (встановлена швидкість 120 км/год), зупинився на 109 км 2 пк о 10-42 год, дійсний гальмівний шлях склав 529 м, звуковий сигнал великої гучності (тифон) подавався з 10-41 год 31 сек до 10-41 год 34 сек. За результатами оперативної наради визнано дії локомотивної бригади при застосуванні екстреного гальмування такими, що відповідають вимогам чинних нормативних документів та визнані вірними. Отже, судом встановлено, що син позивача [PERSON] загинув внаслідок смертельного травмування поїздом Hyundai Rotem під керуванням машиніста [PERSON] володільцем якого як джерела підвищеної небезпеки є АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебувають у трудових відносинах. Судом встановлено, що між наїздом поїздом на [PERSON] та його смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно частини першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до ч. 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19), від 16 грудня 2020 у справі № 161/3557/19. Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Згідно Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54, перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку (п. 2.2. Правил). При наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід (п. 2.3. Правил). Пішоходам забороняється переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м (п. 2.6. Правил). Судом встановлено, що [PERSON] загинув внаслідок ДТП, яка мала місце на залізниці. Між наїздом потягом на [PERSON] та його смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок. Причиною нещасного випадку на залізниці стала груба необережність тобто порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54. Оскільки потяг (локомотив) відноситься до джерела підвищеної небезпеки, відшкодування спричиненої шкоди здійснюється незалежно від вини володільця джерела підвищеної небезпеки, яким є відповідач. Отже, відсутність в діях заподіювача шкоди - володільця джерела підвищеної небезпеки суспільно-небезпечних протиправних дій працівника залізничного транспорту не мають правового значення для правильного вирішення справи. Таким чином, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебуває у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а позивач як мати загиблого наділена правом вимагати відшкодування їй спричиненої моральної шкоди в результаті смерті її сина, яка настала внаслідок наїзду на нього поїзда. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18, яку суд застосовує у своєму рішенні. Доводи представника відповідача з приводу того, що загибель [PERSON] відбулась внаслідок власного умислу суд відхиляє, оскільки такі обставини не підтверджуються належними, переконливими та достатніми для таких висновків доказами. Таким чином, дорожньо-транспортна пригода мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок його умислу, оскільки матеріали справи таких доказів не містять. Обставини, що свідчили б про наїзду поїзда на потерпілого внаслідок непереборної сили судом не встановлені. Визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Відповідно до пунктів 2.1, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. Оскільки, в ході судового розгляду встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стала особиста необережність [PERSON] та нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті, при цьому, відповідачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено, що зазначена подія сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, то ступінь вини потерпілого є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України та не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №161/3557/19 (провадження №61-18595св19) та від 12 грудня 2018 року у справі №355/981/16-ц (провадження №61-28019св18). Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Отже, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачам моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність змін у їх життєвих стосунках. При цьому, суд бере до уваги, що сам факт загибелі сина за викладених обставин є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, оскільки згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Також, суд враховує, що смерть останнього сталася внаслідок його власної необережності та порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування такої шкоди, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 150000,00 грн. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Отже, позивач при зверненні до суду з позовом звільнений від сплати судового збору. Вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою, аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 28 листопада 2018р. у справі № 761/11472/15-ц. Згідно ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно п.п. 1.1.2 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», прожитковий мінімум працездатних осіб з 1 січня 2021 року становить 2270 гривень. Отже розмір судового збору за цим позовом становить 3000 грн. У зв`язку з частковим задоволенням позову на відповідача покладається сплата судового збору в сумі пропорційній до розміру задоволених вимог, а саме 1500 грн (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 150000грн.х3000грн./3000000грн).

Outcome: partial