Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Приватне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 02.04.2015р. звернулося до Арбузинського районного суду Миколаївської області із позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 46 669,35грн. за кредитним договором №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р., судових витрат, а також про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] 1000 грн. Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25.06.2015р. позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] та [PERSON] задоволено. Уповноваженим представником відповідача 2-[PERSON]. 24.01.2019р. до Арбузинського районного суду Миколаївської області подана заява про перегляд заочного рішення. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 11.02.2019р. заочне рішення від 25.06.2015р. скасоване, справу призначено до розгляду. За результатами розгляду клопотання представник відповідача 2 про передачу справи за підсудністю, суд постановив ухвалу від 04.03.2019р. про його задоволення та передав позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за підсудність до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області для розгляду. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.04.2019р. прийнято до провадження дану цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 22.04.2019р. В задоволенні позову до [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 1000,00грн. просив відмовити з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Зокрема зазначив, що у договорі поруки №02/ДЗ від 15.08.2014р. та додатку до даного договору відсутній підпис відповідача - [PERSON] , а отже на думку відповідача 2 такий договір в силу норм ЦК України є нікчемним та не може бути належним та допустимим доказом забезпечення порукою, а отже передбачати зобов`язання для відповідача 2. До канцелярії Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 22.04.2019р. від адвоката відповідача Гринів В.Б. також надійшло клопотання про закриття провадження в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором за період з 29.09.2006р. по 10.11.2011р. Того ж дня стороною відповідача [PERSON] до канцелярії суду подана заява про застосування строків позовної давності в частині стягнення з відповідача - [PERSON] заборгованості по кредитному договору №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р., нарахованої за період з 11.11.2011р. по 19.03.2015р. 04.06.2019р. представник відповідача [PERSON] -адвокат Кобилів В.Я. подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Відповідач [PERSON] не скористалася правом на подання відзиву на позовну заяву, в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи, однак поштова кореспонденція повернулася з відміткою «за закінчення встановленого строку зберігання». Повідомлень про розгляд справи у її відсутності не надходило. Отже розгляд справи здійснюється за наявними у ній матеріалами. Дослідивши позовну заяву, відзив, заяви та клопотання, а також матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 29.09.2006р . уклали кредитний договір №IFIWRX51217498, відповідно до умов якого відповідач 2 отримав кредит у розмірі 2142,80грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.09.2007 року. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 15.08.2014р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та фізичною особою [PERSON] укладено договір поруки №02/ДЗ, відповідно до якого остання зобов`язалася солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором, відомості про які визначені в додатку 1- кредитний договір від 29.09.2006р. №IFIWRX51217498, розмір відповідальності - 1 000грн. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору станом на 19.03.2015р. утворилася заборгованість у розмірі 47 669,35грн., з яких: 1 406,5грн. - заборгованість за кредитом, 13 422,18грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 274,24грн.- заборгованість з комісії за користування кредитом, 29 820,27грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 500 грн - штраф (фіксована частина); 2 246,16грн.- штраф (процента складова). Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25.06.2015р. позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] та [PERSON] задоволено. За результатами розгляду заяви представника відповідача [PERSON]. про перегляд заочного рішення ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 11.02.2019р. заяву задоволено, а рішення від 25.05.2015р. у даній справі скасовано, справу призначено до судового розгляду. Разом з тим, судом встановлено, що 05.04.2012р. Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області винесено заочне рішення у справі №0907/2560/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р. Відповідно до даного рішення, сума заборгованості, яка заявлена до стягнення сформувалася станом на 10.11.2011р. та становила 20 762,85грн., з яких: 1 406,5грн. - заборгованість за кредитом, 7 680,88грн.- заборгованість по процентах, 274,24грн. - заборгованість за комісією, 9 936,33грн. - пеня, 500грн.- штраф (фіксована частина), 964,9грн.- штраф (процентна складова). Однак, постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19.03.2019р. за результатами розгляду цивільної справи №0907/2560/2012 за апеляційною скаргою представника [PERSON] на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 05.04.2012р. в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р. у розмірі 20 762,85грн. нарахованої на 10.11.2011р. відмовлено за спливом позовної давності. Тобто, позивач- ПАТ КБ «ПриватБанк» у лютому 2012р. звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (відповідач2) про стягнення заборгованості, які сформувалася в результаті неналежного виконання останнім умов того ж самого кредитного договору №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р., що і у даній справі. За результатами вивчення матеріалів цивільної справи №0907/2560/2012 судом встановлено, що позивач в обґрунтування позовних вимог вказав на наявність боргу у [PERSON] станом на 10.11.2011р. в розмірі 20 762,85грн., в тому числі 1 406,5грн. - заборгованість за кредитом. Отже позовні вимоги, які заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» у позові, що є предметом розгляду даної справи, тобто борг у розмірі 47 669,35грн. станом на 19.03.2015р. (в якості доказів поданий розрахунок заборгованості за період 29.09.2006р.-19.03.2015р., а.с.7) частково були предметом розгляду у цивільній справі №0907/2560/2012, оскільки включають заборгованість по тому ж кредитному договору в розмірі 20 762,85грн. станом на 10.11.2011р., в тому числі заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1 406,5грн. Згідно з п. 3 ч. 1ст. 255 ЦПК Українисуд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Підстава позову - це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача, та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами. Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Враховуючи, що Івано-Франківським апеляційним судом у справі №0907/2560/2012 за результатами перегляду заочного рішення від 05.04.2012р. та предметом якої була заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк», що сформувалася станом на 10.11.2011р. за кредитним договором №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р., прийнято постанову, яка набрала законної сили, то в частині вимог стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», яка сформувалася в результаті неналежного виконання кредитного договору №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р. у розмірі 20 762,85грн. нарахованої на 10.11.2011р. провадження слід закрити. Стосовно вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заявленої заборгованості за кредитним договором №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р. за період з 11.11.2011р. по 19.03.2015р. слід зазначити наступне. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Як встановлено Івано-Франківським апеляційним судом у постанові від 19.03.2019р. у справі №0907/2560/2012 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості лише 14.02.2012р., у зв`язку з чим судом в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності. Зокрема, судом апеляційної інстанції під час розгляду справи за апеляційною скаргою відповідача [PERSON] встановлено, що оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісяця з «5» по «10» число кожного місяця, то перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Крім того, суд у вказаній справі прийшов до висновку, що оскільки останній платіж по кредитному договору згідно розрахунку заборгованості здійснено 05.01.2007р., останній щомісячний платіж згідно кредитного договору мав бути здійснений 10.09.2007р., а отже позивач мав право звернутися до суду із позовом в межах трьохрічного строку позовної давності, тобто до 11.09.2010р., однак звернувся лише 14.02.2012р., тобто поза межами строку позовної давності. Дана постанова від 19.03.2019р. набрала законної сили. Таким чином, з врахуванням вимог, передбачених ч.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналіз норм ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки позивач вперше скористався правом вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р. ще 14.02.2012р., в результаті чого судом було відмовлено у задоволенні позову, враховуючи пропуск позивачем строку позовної давності як стосовно основної суми заборгованості по кредиту так і по заборгованості по процентах за користування кредитом, по комісії, пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором, а також штрафів, а отже повторне звернення до суду з вимогою стягнути з відповідача [PERSON] заборгованості по тому ж договору в тому числі за період з 11.11.2011р. по 19.03.2015р. відбулося без дотримання строку позовної давності, визначеною ст.258 ЦПК України. У постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. у справі №6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Разом з тим, судом взято до уваги, що згідно з умовами договору кредиту Умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) є невід`ємною частиною договору. Відповідно до пункту 5.5 зазначених Умов терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором встановлюється сторонами тривалістю в п`ять років. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст.259 ЦК України). Згідно із ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), у пункті 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, не містять підпису відповідача. При цьому, судом не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) ПАТ КБ «ПриватБанк» не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника. У заяві позичальника від 29.09.2006р. посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку давності. Таким чином, положення абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України, якими передбачено, що проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами не було досягнуто домовленості про порядок нарахування процентів поза межами строку кредитування, після реалізації банком права на дострокове повернення кредиту. Верховний Суд у складі Великої палати у Постанові від 06.02.2019р. по справі №202/26885/13-ц висловив правовий висновок, зміст якого зводиться до того, що Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до п`яти років. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали. Позивач заявив вимогу про стягнення солідарно з двох осіб позичальника за кредитним договором, яким є [PERSON] та поручителя- [PERSON] 1 000,00грн. Договір поруки №02/ДЗ укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» 15.08.2014р. Відповідно до умов даного договору, зокрема п.2 предметом є надання поруки відповідачем перед позивачем за виконання боржниками вказаних у Додатку-1 до цього договору всіх своїх обов`язків за кредитними договорами. Відповідно до п.6 Договору поруки від 15.08.2014р. у випадку невиконання боржниками будь-якого обов`язку, передбаченого в п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов`язку. Зі місту даного договору, і зокрема п.6 договору, вбачається, встановлений сторонами алгоритм дій кожної із сторін, зокрема невиконання боржником за кредитним договором умов, у зв`язку з чим банк направляє поручителю письмову вимогу. Однак, жодних допустимих доказів, які б підтверджували направлення позивачем поручителю письмової вимоги із зазначенням невиконаного боржником обов`язку позивачем до суду не подано. Цивільний кодекс України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником і які є видами забезпечення виконання зобов`язань. Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати окремо без основного зобов`язання. Одним з видів акцесорного зобов`язання є порука. Згідно із ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Укладенню договору поруки від 08.06.2014р. передував судовий процес за результатами звернення позивач до суду із вимогою про стягнення заборгованості та, відповідно, прийняття Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області заочного рішення від 05.04.2012р. за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, що очевидно. Таким чином, вже на момент укладення договору поруки як способу забезпечення майнових інтересів у випадку невиконання боржником обов`язків по кредитному договору, боржником допущено заборгованість за кредитним договором, що встановлено Івано-Франківським міським судом у заочному рішенні від 05.04.2012р. та вирішено стягнути суму заборгованості, про що було відомо позивачу і стороні даного договору. В даному випадку поручитель не міг поручитися за те, що боржник - [PERSON] поверне суму кредитного зобов`язання в строк, визначений кредитним договором №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р., оскільки боржник до укладання договору поруки- 08.06.2014р. допустив заборгованість по кредитному договору. Тобто, в даному випадку поручитель - [PERSON] не могла забезпечити повернення [PERSON] кредитних коштів в терміни, визначені кредитним договором, оскільки вони вже минули, а фактично поручилася за те, що [PERSON] поверне кошти без умови належного та непротермінованого виконання умов договору №IFIWRX51217498 від 29.09.2006р. Таким чином, в даному випадку укладення договору поруки після порушення боржником основного зобов`язання по кредитному договору суперечило самій суті інституту забезпечення в цілому та акцесорному характеру поруки зокрема. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однак за результатами системного вивчення матеріалів справи, вбачається, що договір поруки №02/ДЗ від 15.08.2014р., який укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем [PERSON] суперечить положенням ст.553 ЦК України та ст.203 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ЦК України). Стосовно інших підстав нікчемності договору поруки, на які посилається відповідач 2, зокрема відсутності підпису [PERSON] як боржника на договорі поруки, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно зі ст.626 ЦК порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 20.02. 2012 у справі №6-51цс11. Чинним законодавством України та умовами договору поруки №02/ДЗ від 15.08.2014р., який укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем [PERSON] не встановлений обов`язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором. Волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Outcome: dismissed