Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Представник позивача, повноваження якого підтверджено довіреністю від 11.08.2020 року № 3084-К-Н-О, звернувся до Ватутінського міського суду Черкаської області з цивільним позовом у якому просить стягнути з [PERSON] на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20.01.2011 року № б/н у загальній сумі 11 067,24 грн., а також судові витрати у розмірі 2 270 грн. Ухвалою Ватутінського міського суду Черкаської області від 19.04.2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» мотивовані тим, що між сторонами 20.01.2011 року укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання [PERSON] анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, максимальний розмір якого збільшувався до 8 000 грн. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 08.03.2021 року утворилася заборгованість у розмірі 11 067,24 грн., з яких: 8 849,17 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 2 218,07 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, про стягнення якої й подано позов. Представник позивача в судове засідання не з`явився, одночасно з позовною заявою, у якості додатку до неї, долучив клопотання про розгляд судом справи за відсутності сторони позивача. У даному клопотанні також представник позивача вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, а також підтримує позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що ним надано всі необхідні докази. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, у розумінні п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про місце, дату та час розгляду справи, у судові засідання неодноразово не з`являвся, відзив на позов не надав, поважність причин неявки не повідомив, заяв від його імені про відкладення розгляду справи до суду не надходило. З огляду на вказане, судом 12.08.2021 року постановлено ухвалу про проведення розгляду даної справи у заочному порядку. У відповідності до ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін у засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України, крім іншого, обов`язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відсутні достатні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно банківської ліцензії від 05.10.2011 року № 22, яка видана Національним банком України, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» має право надання банківських послуг. Відповідно до змісту п. 1.7 Статуту рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 119 змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено його найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»). Згідно копії анкети-заяви [PERSON] від 20.01.2011 року, у ній, крім анкетних даних особи, також вказано інформацію про його освіту, сімейний стан, розмір доходів та посилання на те, що дана заява разом із Умовам та Правилами надання банківських послуг разом складають договір про надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Договір). Підписана 20.01.2011 року [PERSON] анкета-заява (а.с. 27) містить відмітку про його бажання отримати платіжну картку «Універсальна», однак бажаний кредитний ліміт не вказано. Відповідач [PERSON] також погодився на умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», що підтверджується довідкою від 20.01.2011 року (а.с. 28), зокрема, що базова відсоткова ставка в місяць за користування кредитними коштами становить 3%. Представником позивача у якості додатків до вказаного позову також долучено копії Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 29-54), а також розрахунок заборгованості за договором від 20.01.2011 року № б/н (а.с. 6-17), довідку про видані [PERSON] кредитні картки (а.с. 26), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] (а.с. 25), виписку по рахунку [PERSON] за договором № б/н станом на 10.03.2021 року (а.с. 18-24). Відповідно до змісту розділу 2.1.1 «Умови використання кредитних карт» даного Договору, а саме п. 2.1.1.1 - вказані умови використання кредитних карт ПАТ КБ Приватбанку, Пам`ятка клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт (Тарифи), а також Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку. Умови регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту картку на основі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Випуск картки і відкриття рахунку картки здійснюється у випадку прийняття банком позитивного рішення щодо можливості випуску клієнту картки. Клієнт зобов`язується виконувати правила випуску, обслуговування і використання карт банку і за наявності додаткових карт забезпечити виконання правил утримувачами додаткових карт. Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору передбачено, що після отримання Банком від Клієнта необхідних документів, а також Заяви, Банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього Договору є прямим і безумовним згодою Клієнта щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Згідно п. 2.1.1.5.5. Договору клієнт, крім іншого, має обов`язок погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. За змістом п.п. 2.1.1.12.4, 2.1.1.12.6, 2.1.1.12.8, 2.1.1.12.8.1, 2.1.1.12.9, 2.1.1.12.10, 2.1.1.12.13 Договору передбачено, що терміни та порядок погашення кредиту (кредитного ліміту), Овердрафту, розмір комісії за обслуговування кредиту, розмір відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій (пені, неустойки) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань клієнтом, а також черговість та розмір погашення клієнтом боргових зобов`язань здійснюється в порядку, регламентовано у Пам`ятці Клієнта/Довідці про умови кредитування, які є невід`ємною частиною Договору. Згідно наданого представником позивача розрахунку у зв`язку з порушеннями відповідачем умов зазначеного Договору станом на 08.03.2021 року виникла заборгованість у сумі 11 067,24 грн., з яких: 8 849,17 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2 218,07 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З огляду на вказане, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні вони бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Також за змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11.03.2015 року (справа № 6-16 цс15), згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тож умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву про надання кредиту. Виходячи з правового аналізу вказаних норм умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву-приєднання для отримання кредиту (договір). Необхідність доказування ознайомлення відповідача з конкретними Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку підтверджується також правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у постанові від 22.03.2017 року (справа № 6-2320 цс16). Таким чином, суд вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, які долучено до позовної заяви представником позивача, оскільки вони неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (20.01.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (25.03.2021 року), тобто фактично представник позивача має можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. Долучені до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 29-54), суд оцінює критично, оскільки вказані письмові докази, на відміну від інших (а.с. 27, 28, 57-62), не містять відомостей про особу, яка їх підписала, а також їх подано у копіях, які всупереч вимог ч.ч. 4, 5 ст. 95 ЦПК України, незавірені належним чином, що свідчить про їх недопустимість, у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Аналогічний висновок щодо недопустимості вищевказаних доказів також висловлено в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року в справі № 332/3299/13-ц. Порядок засвідчення копій документів визначений п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого наказом Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 року № 55 «ДСТУ 4163-2003», відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складаються зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, про що також неодноразово у своїх постановах вказував Верховний Суд. З огляду на вказане, суд вважає, що роздруківка Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку не може бути належними доказами, оскільки вони повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (справа № 6-16цс15). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до довідки про умови кредитування від 20.01.2011 року сторонами узгоджено, що базова відсоткова ставка в місяць за користування кредитними коштами, яка нараховується на залишок заборгованості, становить 3%. Таким чином, суд вважає, що сторони дійшли згоди щодо умов використання (у тому числі розміру відсотків, що підлягають сплаті) [PERSON] кредитних коштів позивача, у межах встановленого йому кредитного ліміту, які відповідно до п.п. 2.1.12.4, 2.1.12.6, 2.1.12.8, 2.1.12.8.1, 2.1.12.9, 2.1.12.10, 2.1.12.13 Договору визначено у Довідці про умови кредитування, як невід`ємній частині Договору, в разі наявності простроченої заборгованості. Водночас докази того, що відповідач за період існування кредитних відносин з позивачем погоджувався на збільшення відсоткової ставки понад 3% в місяць, суду не надано. Зокрема згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] (а.с. 25) за період існування кредитних відносин змінювався лише кредитний ліміт, який надавався в користування відповідачу. Крім того, долучені у якості додатків до позовної заяви розрахунок заборгованості (а.с. 6-17), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (а.с. 25), довідку про номери кредитних карток, виданих [PERSON] (а.с. 26), підлягають критичній оцінці, оскільки вказані документи, не містять жодних відомостей про особу, яка їх підписала, що свідчить про їх недопустимість, у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Аналогічний висновок щодо недопустимості вищевказаних доказів також висловлено в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року в справі № 332/3299/13-ц. Розрахунок заборгованості [PERSON] станом на 08.03.2021 року за договором від 20.01.2011 року № б/н (а.с. 6-17), також судом оцінюється критично, оскільки він є документом, який власноручно створені стороною позивача з метою створення підстав для задоволення позовних вимог та повністю залежать від його волі. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім того, відповідно до змісту п.п. 57-59, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75, саме виписки з особових рахунків клієнтів є різновидом регістрів обліку банку на підтвердженням виконаних за операцій та сум оборотів за його дебетом і кредитом, які, крім іншого, повинні містити прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Розрахунок заборгованості, наданий представником позивача, не є первинним обліковим бухгалтерським документом, а його зміст не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», як наслідок, не може підтверджувати існування тих чи інших операцій. Крім того, він не містить: даних про вид договору, реквізитів розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому (якій) виникла заборгованість; не містить підпису відповідальних осіб АТ КБ «ПриватБанк» та не скріплений печаткою банку, а тому не може бути належним та допустимим доказом у справі. Верховний Суд зробив аналогічний висновок про неналежність доказу - розрахунку заборгованості, зробленого АТ КБ «ПриватБанк» у справах вказаної категорії, про що вказано у постанові від 30.01.2018 року у справі № 161/16891/15-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами під час ухвалення рішення, та, як наслідок, не може ігноруватися судом апеляційної інстанції. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки представником позивача не підтверджено, що загальний розмір заборгованості, який вказано у даному розрахунку, та його складові, є узгодженим з відповідачем, суд вважає, що відсутні підстави, передбачені ч. 1 ст. 82 ЦПК України, для звільнення АТ КБ «ПриватБанк» від доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог, зокрема і в частині заборгованості за кредитом. Суд, дослідивши виписку по рахунку [PERSON] за договором № б/н станом на 10.03.2021 року (а.с. 18-24) встановив, що за період часу з 20.01.2011 року по 10.03.2021 року особисто [PERSON] , а також в його інтересах третіми особами, на картковий рахунок «Універсальна» внесено грошові кошти на загальну суму 27 861,67 грн., а фактично відповідачем використано грошові кошти на загальну суму 19 781,23 грн. (з урахуванням комісій банку за проведення платежів), з них: 380 грн. страхові платежі по програмі «Захист на кожен день», 2 138,91 грн. страхові платежі по програмі «Страхування кредитного ліміту». При цьому, відповідно до даної виписки вбачається, що позивачем за період часу з 20.01.2011 року по 10.03.2021 року з карткового рахунку [PERSON] списано - 18 417,44 грн. у якості відсотків за використання кредитних коштів, з них: 15 571,42 грн. за ставкою 3,6% в місяць; 15,97 грн. - відсотків за прострочений кредит; 650 грн. - пені за прострочену заборгованість понад 100 грн. З огляду на вказане, відповідно до даного представником позивача розрахунку вбачається, що станом на 10.03.2021 року сума особистих грошових коштів [PERSON] , які перебували на кредитному картковому рахунку, відкритому на підставі його заяви від 20.01.2011 року № б/н, перевищує фактично використані безпосередньо ним кошти з такого рахунку на 8 080,44 грн. (27 861,67 - 19 781,23). Крім того, суд вважає безпідставним нарахування позивачем [PERSON] в період часу з 01.08.2015 року по 01.10.2020 року відсотків за використання кредитних коштів за ставкою 3,6% в місяць на загальну суму 15 571,42 грн., оскільки сторонами узгоджено розмір відсоткової ставки 3% в місяць, що підтверджується довідкою від 20.01.2011 року про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» (а.с. 28). Таким чином, сума відсотків з 01.08.2015 року по 01.10.2020 року за використання [PERSON] кредитних коштів з урахуванням відсоткової ставки 3% в місяць становить 12 976,18 грн., тож загальна сума відсотків за використання [PERSON] кредитних коштів за період з 20.01.2011 року по 01.10.2020 року фактично є меншою на 2 595,24 грн., ніж та що нарахована АТ КБ «ПриватБанк». Враховуючи викладене, вбачається, що заявлена в позовних вимогах заборгованість [PERSON] за простроченими відсотками за використання кредитних коштів перед АТ КБ «ПриватБанк» відсутня (2 218,07 - 2 595,24), тож відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Крім того, суд критично оцінює те, що заборгованість [PERSON] за тілом кредиту становить 8 849,17 грн., оскільки максимальний кредитний ліміт, який було йому встановлено АТ КБ «ПриватБанк» становить 8 000 грн. З огляду на вказане, суд вважає, що фактичний розмір кредитної заборгованості [PERSON] , який підлягає стягненню з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» становить 7 622,83 грн. (8 000 - (2 218,07 - 2 595,24), а тому наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог. Враховуючи те, що згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» судових витрат на сплату судового збору в розмірі 1 563 (одна тисяча п`ятсот шістдесят три) грн. 58 коп., що відповідає частині задоволених позовних вимог (68,88%). На підставі викладеного,

Outcome: partial