Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Представник позивача СВК «Батьківщина» - Сідько С.І., яка діє на підставі ордеру та угоди про надання правової допомоги від 20.08.2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та виселити їх. Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 12.03.2021 року позов СВК «Батьківщина» в частині позовних вимог до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишено без розгляду. 12.03.2021 року представник позивача СВК «Батьківщина» - Сідько С.І. надала до суду заяву про уточнення позовних вимог в якій остаточно просить усунути СВК «Батьківщина» перешкоди у здійснення права власності житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком та виселити його без надання іншого житлового приміщення (а.с. 124-128). Свої вимоги, обґрунтовує тим, що СВК «Батьківщина» є власником вказаного вище спірного житлового будинку, який був наданий для проживання відповідачу [PERSON] , який працював у вказаному господарстві. 28.02.2019 року між СВК «Батьківщина» та відповідачем був укладений договір на виплату житлового будинку. Однак, враховуючи той факт, що з 08.06.2020 року [PERSON] припинив трудові відносини з СВК «Батьківщина» за власним бажанням, він втратив право на користування житлом за адресою: [ADDRESS] , зобов`язаний звільнити житлове приміщення. Однак, відповідач в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації та звільнити спірне житло, тому він підлягає примусовому виселенню в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача СВК «Батьківщина» - Сідько С.І. позов підтримала, з підстав зазначених у уточненій заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він після припинення трудових відносин з СВК «Батьківщина» продовжує проживати разом з дружиною та її донькою у спірному будинку який належить позивачу за адресою: [ADDRESS] , Дружина та її дочка також зареєстровані за спірною адресою з 2018 року. Іншого житла вони не мають. Виселення його з вказаного будинку призведе до труднощів у його сімейному житті та позбавить його взагалі будь-якого житла. Будь-яких, передбачених законом підстав для його виселення, немає, тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши думку учасників справи, системно дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, вивчивши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до положень статті 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Згідно зі статтею 109 ЖК України (УРСР), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК України (УРСР) передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. За місцем проживання проводиться реєстрація громадян, що є підставою для припущення про проживання особи в зазначеному будинку, квартирі. Згідно з п.4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом. Статтею 9 ЖК України (УРСР) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Таким чином законодавство встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлені законом строки, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Судом встановлено, що СВК «Батьківщина» є власником житлового будинку який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.06.2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26863038 від 29.07.2010 року (а.с. 21, 22). Відповідач [PERSON] , вселився у спірний житловий будинок зі згоди його власника, як працівник СВК «Батьківщина», що не заперечувалось у судовому засіданні представником позивача, постійно у ньому проживає та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області №4676 від 01.10.2020 року (а.с. 23). Крім того, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №02-66/1065 виданої виконавчим комітетом Котелевської селищної ради Полтавської області від 29.12.2018 року у спірному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , постійно проживають та зареєстровані: [PERSON] - дружина відповідача, та її донька - [PERSON] . Згідно з випискою з протоколу №3 засідання правління СВК «Батьківщина» від 19.02.2019 року вирішено надати [PERSON] дозвіл на виплату житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 25). Вищевказані обставини визнані сторонами у судовому засіданні. На час розгляду справи у суді, позивач продовжує проживати разом з сім`єю у спірному житловому будинку. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач повинен бути виселений з спірного житлового будинку, оскільки він звільнений з роботи в СВК «Батьківщина», а тому проживаючи в будинку належному СВК «Батьківщина» створює перешкоди у користуванні житлом власнику майна та порушує його право користування, володіння та розпорядження власним майном, відтак, підлягає примусову виселенню. Крім того, представник позивача посилається на умови договору на виплату житлового будинку (квартири) укладеного між [PERSON] та СВК «Батьківщина» 28.02.2019 року, відповідно до п. 2.2 якого, якщо громадянин вибуває з кооперативу за власним бажанням, або виключений з нього за невиконання Статуту, Правил внутрішнього трудового розпорядку, недобросовісне відношення до збереження житла і підсобних приміщень, то право на проживання в будинку кооперативу припиняється (а.с. 20). Однак, суд не може погодитися з такими доводами позивача, з огляду на наступне. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, сам факт припинення трудових відносин з власником житла, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс-19). Отже, в даному випадку, визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом шляхом його виселення, в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та оцінки добросовісності дій позивача, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого житла взагалі. На думку суду, з урахуванням особи відповідача, це може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних не лише з відсутністю в особи житла, а й створить йому перешкоди у сімейному житті, оскільки члени його сім`ї також зареєстровані та проживають у спірному будинку. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того що відповідач чинить будь-які перешкоди позивачу у здійсненні права власності житловим спірним житловим будинком представником позивача суду не надано, та не було їх встановлено і під час розгляду справи. Отже, в даному випадку, відповідач являється добросовісним користувачем майна, який не створює власникам цього майна жодних перешкод та належним чином несе усі витрати по утриманню спірного житла. Відповідно до ст.ст.12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, підстав для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачених у статті 116 ЖК України (УРСР) представником позивачем не зазначено. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що передбачені законом підстави для виселення відповідача відсутні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позову СВК «Батьківщина» до [PERSON] , про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим будинком, визнання [PERSON] , що втратив право користування житловим приміщенням та виселення [PERSON] повністю, суд виходить із засад справедливості, добросовісності, виваженості, розумності, відповідно до вимог п. п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то не підлягає і стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір.

Outcome: dismissed