Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просив стягнути солідарно з відповідачів борг за кредитом у розмірі 15579,31 доларів США, борг за відсотками 3745,11 доларів США, а всього суму за курсом НБУ 502726,04 грн., також просить стягнути з відповідача [PERSON] понесені судові витрати в розмірі 7540,89 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08 листопада 2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту №\~175/3117-КР3116. Згідно договору кредиту банк надав, а відповідач [PERSON] отримав кредит в сумі 25000,00 доларів США, зі сплатою 12,25 % річних. Видача кредиту підтверджується заявою на видачу готівки від 08.11.2007 року № 482-10. В якості забезпечення зобовязань [PERSON] перед банком за договором кредиту вказаним вище, між [PERSON] та банком був укладений договір поруки № 3116-П від 08.11.2007 р. Відповідач не виконує взяті на себе зобовязання, у звязку з чим станом на 12.03.2016 року має заборгованість перед позивачем за кредитним договором в розмірі 19324,42 доларів США, а саме: борг за кредитом у розмірі 15579,31 доларів США, борг за відсотками 3745,11 доларів США, що стало підставою звернення до суду. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України; заперечень проти позову не надали, клопотань про перенесення розгляду справи не надходило. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08 листопада 2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту №\~175/3117-КР3116. Згідно договору кредиту банк надав, а відповідач [PERSON] отримав кредит в сумі 25000,00 доларів США, зі сплатою 12,25 % річних. Видача кредиту підтверджується заявою на видачу готівки від 08.11.2007 року № 482-10. Згідно вимог п.1.1. Договору кредиту передбачено, що погашення кредиту буде здійснюватися в наступному порядку до 10 числа (включно) кожного місяця, починаючи з дати укладання договору та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 07 листопада 2022 року. Пунктом 1.2. Договору кредиту передбачено, що кредит надається позивальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 2.4.1. договору кредиту передбачено, що сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок в ДОФ АКБ «Укрсоцбанк» не пізніше 10 числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо 10 число місяця є не робочий день, то позичальник зобовязаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно п. 2.4. цього договору у попередній робочий день. В якості забезпечення зобовязань [PERSON] перед банком за договором кредиту вказаним вище, між [PERSON] та банком був укладений договір поруки № 3116-П від 08.11.2007 р. Відповідно до п. 1.1. Договору поруки поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту № 175/3117-КР3116 від 08.11.2007 року, але вказані зобовязання не виконані. Зобовязання за договором кредиту позивач виконав у повному обсязі, а саме надав кредитні кошти на цілі, що зазначені у договорі. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками. Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто не сплачуючи заборгованість за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Згідно з вимогами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. З огляду на Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року N 15-рп/2002 у справі N 1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України, справа про досудове врегулювання спорів, встановлено і розтлумачено, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Такої позиції дотримується і Верховний Суд України, зокрема в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 серпня 2010 року, справа № 6-2596св10, вказано, що звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Згідно з частиною другою статті 1054 та частиною другою статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець, протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання - має право заявити в суді вимоги про дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Отже, за змістом викладених вище норм закону звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення коштів у валюті, визначеній у кредитному договорі, а саме у доларах США. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 14 постанови від 18 грудня 2009 р. N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). У зв'язку з наведеним слід дійти висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Проте слід переконатись, що у банку наявна генеральна ліцензія та письмовий дозвіл на здійснення валютних операцій, отримані у встановленому порядку. У позивача наявна ліцензія на здійснення валютних операцій. Згідно з постановою Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року,у справі № 6-145цс14 сформульовано таку правову позицію: «У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті». Крім того, в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15 висловлено правову позицію, де вказано, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Слід зазначити, що аналогічна позиція викладена і в рішенні Верховного Суду України від 06 квітня 2011 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно з ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обвязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або у повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України відповідач зобов'язаний сплатити позивачу визначені кредитним договором суму кредиту, проценти за користування кредитом, та пеню. Згідно вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» пеня на інфляційні витрати не нараховуються. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником, а згідно вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, враховуючи сплату основного боргу, процентів, неустойки та відшкодування збитків. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач в свою чергу у порушення зазначених норм закону та умов договору зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідач не виконує взяті на себе зобовязання, у звязку з чим станом на 12.03.2016 року має заборгованість перед позивачем за кредитним договором в розмірі 19324,42 доларів США, а саме: борг за кредитом у розмірі 15579,31 доларів США, борг за відсотками 3745,11 доларів США, що стало підставою звернення до суду. Таким чином, суд вважає, що позов ПАТ Укрсоцбанк доведений, вимоги базуються на нормах чинного законодавства і підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 7\~540,89 грн. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, що передбачено п. 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України. В даному випадку, підлягають стягненню з відповідача витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 840,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved