Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Представник позивача Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (далі по тексту КП «Житло-сервіс»)звернуся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 9 144,78 грн., яка складається з: 5600,72грн. основного боргу; 2857,70грн. інфляційного збільшення боргу; 698,36грн. трьох відсотків річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач утримує та проводить обслуговування житлового будинку [ADDRESS], на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 30.05.2003 року № 121, яким передано даний будинок для його подальшого обслуговування підприємством. Будинок введений у експлуатацію. Нежитлове приміщення [NUMBER], що знаходиться в підвальному приміщенні будинку [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності. На підставі заяви Відповідача від 30.11.2006р. між сторонами був укладений Договір №665 «На відшкодування експлуатаційних витрат» від 01.01.2007р. Позивачем повідомлено відповідача, що на підставі розпорядження КМДА №748 від 09.05.2000р. та наказу Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України №47 від 06.03.2002р. підприємство здійснило перерахунок тарифу (фактичної собівартості утримання будинків і споруд та прибудинкової території) та ввело його в дію наказом по КП «Житло-сервіс» від 21.11.2008р. № 356. Таким чином собівартість послуг за 1м2 площі для власників нежитлових приміщень складає 1,94грн. з 01.02.2008р. Також позивач повідомив відповідача, що відповідності до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою КМ України від 20 травня 2009р. №529 та Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структури» від 29.12.2010 року №1221, КП «Житло-сервіс» збільшувало вартість експлуатаційних витрат за Договором та затверджувало його відповідним Наказом, зокрема Наказом КП «Житло-сервіс» «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для власників нежитлових приміщень» від 21.01.2011р. №12, який з 01.02.2011р. становив 3.13грн. за 1м2 площі. До квітня 2011 року заборгованість у відповідача відсутня. Позивачем за період часу з 01.04.2011р. по 01.06.2015р. за договором було надано послуги на загальну суму 13 765,00 грн. в той час, як відповідач здійснила оплату лише на суму 8 164,28грн. В зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань за укладеним договором, а саме невчасне та не в повному обсязі здійснення оплат, у відповідача виникла перед позивачем заборгованість на загальну суму 5600,72грн. Від відповідача не надходило до підприємства жодних претензій щодо ненадання або надання послуг не в повному розмірі чи невідповідної якості, послуги надавались вчасно та в повному обсязі. Підприємство неодноразово нагадувало відповідачу про оплату заборгованості за послуги. Розмір заборгованості зазначається у квитанціях (рахунках) на оплату послуг, які щомісячно надходять па адресу відповідача. Також відповідачу надсилались разом з листом вимогою про припинення порушення умов договору, акти звірки взаєморозрахунків та рахунки - фактури, проте відповідач на листи не реагував, а акти звірки взаєморозрахунків не повертав позивачу. Загальний розмір заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми становить 9 144,78грн., стягнення яких є предметом позову. В судовому засіданні представник позивача Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав, просив позов задовольнити та додатково зазначив, що позивач здійснює обслуговування будинку [ADDRESS], який був введений в експлуатацію 18.03.2005 року, а саме утримує будинок та прибудинкову територію, надає послуги. 01.01.2007 року був укладений договір про відшкодування експлуатаційних витрат (вивозу сміття, прибирання, утримання комунікацій будинку, поточний ремонт). Даний договір є безстроковим. Ціна за послуги змінювалась, проте додаткових угод між сторонами не укладалось. В 2011 році установлено нові тарифи. Зміни до договору відповідачу надавались, проте не були підписані останньою, до квітня 2011 року відповідачем сплачувались всі платежі. Не зважаючи на те, що свідоцтво про право власності отримано відповідачем пізніше, їй на підставі договору надавалися обумовлені послуги. Представник відповідача [PERSON] проти заявлених вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Надав письмові заперечення на позовну заяву (а.с.74-75), в яких зазначив, що дійсно між сторонами 01.01.2007р. було укладено договір №665 «На відшкодування експлуатаційних витрат». Проте визначені в договорі послуги надавалися не в повному обсязі, про що відповідач неодноразово інформував позивача, в тому числі письмово. Розрахунок щомісячних платежів за Договором є Додатком до Договору і його невід'ємною частиною (у відповідності до п 8.1. Договору). Проте жодних таких змін і доповнень Сторонами не підписувалося, тому підвищення розмірів оплати за договором є неправомірним. Тому розрахунки позивача не відповідають вимогам законодавства. Крім того, нерухоме майно є нежитловим приміщенням, тому на правовідносини сторін не розповсюджуються положення ст. 322, 360 ЦК України та Правил користування приміщеннями житлових будинків. Більше того, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації, яка відбулась щодо нежитлового приміщення [NUMBER] лише 09.10.2014р. 21 липня 2015 року між сторонами було укладено Договір про надання послуг №665, з якого було видалено оплату за послуги, що фактично відповідачеві не надавалися та немає жодної згадки про існування будь-якої заборгованості. Доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано. В судовому засіданні представник відповідача додатково зазначив, що позов заявлено до відповідача, як до власника, проте право власності у відповідача на нежитлове приміщення виникло в 2014 року, до цього відповідач була інвестором та користувалась приміщенням. Укладеним в 2007 році договором було встановлено рівень оплати. Та лише в 2015 році було укладено новий договір з новими тарифами. За попереднім договором неправомірно було включено в оплату послуги за ліфт. 06.01.2013 року відповідачу направлялась вимога на суму в розмірі 3018,00грн., 25.01.2013 року відповідач повідомила позивача про відсутність заборгованості та зазначила, що за інші роботи сплачувати не буде. Договором від 21.07.2015 року передбачений об'єм послуг позивача, а пункт щодо заборгованості відповідача не вказаний. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення заявленої ним суми заборгованості представник відповідача вважає необґрунтованими та безпідставними, на підтвердження яких не надано належних та допустимих доказів. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Згідно положень частин 2, 3, 4 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до статті 24 цього Закону балансоутримувач має право звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі. Отже, слід зазначити, що балансоутримувач житлової будівлі має законне право на звернення до суду в разі несплати особами, що проживають в даній будівлі, кошів за споживання ними житлово-комунальних послуг. На підставі наказу №121 від 30.05.2003 року Про передачу на обслуговування житлового будинку по [ADDRESS], у зв'язку з закінченням будівництва і введенням в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS], передано КП «Житло-сервіс» для обслуговування даний житловий будинок (а.с.10). Згідно Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 18.03.2005 року, житловий будинок по [ADDRESS] прийнято в експлуатацію (а.с.11-13). 04.07.2005р. між [PERSON] та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» укладено Договір доручення №25-949, згідно умов якого довіритель за власний рахунок доручає повіреному профінансувати будівництво об'єкта інвестування - нежитлового приміщення №005 (77,8кв.м.) та 50% сходового приміщення №011 (14кв.м.) - перший поверх, загальною площею 91.8кв.м., за будівельною адресою:[ADDRESS] (а.с.16-19). На підставі заяви [PERSON] (а.с.20), 01.01.2007р. між [PERSON] (власник) та Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» укладено договір №665 на відшкодування експлуатаційних витрат (а.с.21-25), згідно предмету якого «власник», який на підставі Договору доручення №25-949 від 04.07.2005р. займає нежитлове приміщення [NUMBER], розташоване в підвалі в будинку [ADDRESS] площею 87,9кв.м. сплачує експлуатаційні витрати, пов'язані з проведенням комплексу робіт по санітарно-технічному обслуговуванню будинків і при будинкових територій. Згідно п.3.1.1., 3.2.2. Договору№665 на відшкодування експлуатаційних витрат, власник має право звертатись до підприємства та отримувати додаткову інформацію, а підприємство має право змінювати вартість наданих послуг за цим договором на підстави зміни умов та цін і тарифів на ці послуги. Відповідно до п.4.1. цього договору власник оплачує експлуатаційні витрати згідно з додатком №1 до цього договору в термін до останнього числа поточного місяця. Відповідно до п. 7.4 цього договору, внесення змін та доповнень до цього договору здійснюється з дотриманням письмової форми у порядку, визначеному чинним законодавством України. Згідно додатку №1 до цього договору - розрахунку щомісячних платежів за обслуговування будинку, експлуатаційні витрати з ПДВ за 1кв.м. становлять 0,77грн., а всього підлягає сплаті 81,22грн. на місяць (а.с.25). Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» кожний співвласник несе зобов'язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Згідно п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов'язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. У відповідності до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», встановлення цін/тарифів на жилого-комунальні послуги належить виключно до повноважень органів місцевого самоврядування. Наказом КП «Житло-сервіс» «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для власників нежитлових приміщень» № 12 від 21.01.2011р., на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2010 р. №1221 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структури», з метою підвищення якості послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, з 01.02.2011р. встановлені та введені в дію тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій для власників нежитлових приміщень в житлових будинках, згідно додатку, за яким тариф за 1кв.м. загальної площі за місяць, у тому числі ПДВ, по нежитловому приміщенню [PERSON] становить 3.13грн. (а.с.33-35). Отже встановлення нових тарифів було здійснено позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства - на підставі розпорядження органу місцевого самоврядування. Посилання сторони відповідача на те, що відповідачем нарахована сплата за послуги, які відповідач фактично не отримує (технічне обслуговування та енергопостачання до ліфтів), є безпідставними, оскільки, як убачається з додатку до Наказу КП «Житло-сервіс» «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для власників нежитлових приміщень» № 12 від 21.01.2011р. (а.с.35), за такі послуги відповідачу плата не нараховувалася. Частиною. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Однак відсутність додаткових угод до договору не є підставою для не стягнення заборгованості по оплаті за такі послуги, оскільки згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов'язки. Такою дією є реальне надання послуг позивачем та отримання них відповідачем. Згідно Свідоцтва про право власності від 09.10.2014 року, нежитлове приміщення №1 (група приміщень [NUMBER]) (в літері «А») в [ADDRESS], приміщення [NUMBER] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 76). Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод. Відповідно до положень частини першої статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як передбачено п.п. 10 п. 27, п. 29 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22 червня 2011 року, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат та технічний паспорт на такий об'єкт. При цьому, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже тривала не реєстрація відповідачем права власності на нежитлове приміщення, з урахуванням фактичного отримання нею наданих позивачем послуг, не може бути підставою для звільнення відповідача від обов'язку сплачувати за фактично надані послуги. 21.07.2015 року між [PERSON] та Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» укладено договір №665 про надання послуг на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. (а.с. 78-80) Відповідно до п. 24 цього договору, після набрання чинності цим договором до відносин, визначених предметом цього договору,застосовуються положення раніше укладених договорів (угод) в частинні надання (відмови від) послуг з утримання будинку та прибудинкової території, послуг чергових і зобов'язання по зазначених договорах припиняються, крім грошових зобов'язань, які тривають до повного їх виконання. Виконання позивачем свого обов'язку по наданню власникам житлових та нежитлових приміщень в будинку [ADDRESS], у тому числі відповідачеві, послуг підтверджується договорами про надання послуг, укладеним позивачем з ТОВ «Спецкомунтехніка», з іншими підприємствами, з долученими актами виконаних робіт та видатковими накладними (а.с.91-167). Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», розмір плати за комунальні послуги розраховується щомісячно, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або формами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобов'язання за положенням статті 611 Цивільного кодексу України є серед іншого відшкодування збитків. Відповідно до положення ст. 614, ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Стаття 322 Цивільного кодексу України встановлює обов'язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно наданих стороною позивача розрахунків, за період з квітня 2011 року по травень 2015 року включно відповідач заборгував підприємству позивача по сплаті за житлово-комунальні послуги суму в розмірі 5 600,72 грн. (а.с.26). Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, ураховуючи порушення відповідачем виконання зобов'язань по сплаті за житлово-комунальні послуги, суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на його користь 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 686,36 грн. та суми інфляційної складової боргу у розмірі 2857,70грн., розрахунок яких перевірено судом та не оспорено відповідачем (а.с. 27-28). На підставі вищевикладеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, щодо правомірності заявлених позовних вимог Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», а отже наявності підстав для задоволення позову. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 5600,72грн., 3% річних у розмірі 686,36грн. та інфляційні втрати в розмірі 2857,70грн. Відповідно до ч. 2 ст. 99 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови в прийнятті заяви про видачу судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу зараховується до суми судового збору, встановленої за позовну заяву. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням вимог статті 99 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору у розмірі 1218,00грн.

Outcome: approved