Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

представник\~ позивача\~ звернулася\~ в\~ суд\~ з\~ позовом\~ до\~ [PERSON] \~ та [PERSON] , в якому просить виселити їх з житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно договору дарування жилого будинку від 14\~ грудня\~ 1998\~ року\~ позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Попередній власник будинку [PERSON] на підставі письмового договору найму дозволила відповідачам з 08 квітня 1997 року по 08 квітня 1998 року проживати у вказаному будинку, відтак після переходу до позивача права власності на такий остання не заперечила проти продовження проживання у ньому зазначених осіб. Однак, на даний час [PERSON] та [PERSON] не пускають ні позивача як власника будинку, ні її довірителя навіть на територію домогосподарства, при цьому цькують на них двох агресивних собак, внаслідок чого ті були вимушені звертатися до поліції. Крім цього, на неодноразові прохання позивача залишити будинок у добровільному порядку відповідачі не реагують та виселитися із такого відмовляються, так як проживають у ньому з 1997 року. Також останні часто конфліктують із сусідами. Оскільки [PERSON] та [PERSON] грубо порушують правила проживання, їх знаходження у належному позивачу будинку створює їй перешкоди у реалізації права розпорядження таким, тому на підставі ст. 116 ЖК України просить позов задовольнити. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Штефаняк І.І. не з`явилися, однак останній подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявок не повідомили, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. ст. 280-282 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] подарувала належний їй житловий будинок [ADDRESS] позивачу [PERSON] , а така, у свою чергу, прийняла його у дар, внаслідок чого стала його одноосібним власником, що стверджується договором дарування жилого будинку від 14 грудня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1305 (а. с. 10). Також встановлено, що [PERSON] ще до укладення договору дарування на підставі письмового договору найму (а. с. 19) надала [PERSON] дозвіл на вселення та проживання у будинку [ADDRESS] з 08 квітня 1997 року по 08 квітня 1998 року. У подальшому, як вбачається з позовної заяви, позивач після набуття права власності на вказаний будинок дала дозвіл відповідачам [PERSON] та [PERSON] на продовження проживання у такому, відтак останні без реєстрації проживають у ньому по теперішній час, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а. с. 51, 52). Разом з цим, проживання відповідачів у житловому будинку [PERSON] створює їй перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні ним (а. с. 44-45). Так, відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Правом власності, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності і встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Дана норма стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Вказаний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 554/4456/17. Таким чином, враховуючи вищенаведене та те, що відповідачі створюють перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні належним їй житловим будинком [ADDRESS] , а звернення до органів поліції для усунення існуючих перешкод виявились безрезультатними, тому суд приходить до висновку про необхідність виселення [PERSON] та [PERSON] із зазначеного будинку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки представником позивача Пал [PERSON] при подачі позовної заяви було сплачено 768,40 грн. судового збору, тому зважаючи на задоволення позову повністю з відповідачів слід стягнути на її користь по 384,20 грн. судового збору з кожного. На підставі наведеного та

Outcome: approved