Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати припиненим з 8.09.2014 року кредитний договір № 05-01-16/742 від 06.10.2006 р. укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (нині ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), який в подальшому переступив свої права ТОВ «Кредитні ініціативи» та визнати заборгованість в рамках договору у розмірі 432743,53 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що 06.10.2006 року між позивачем та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір позики № 05-01-16/742 від 06.10.2006 р. За умовами договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 45\~000, 00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних строком до 05.10.2016 року. У грудні 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступив право вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи». Рішенням Біляївського районного суду Одеської області № 496/18855/16-ц від 18.09.2014 р. було стягнуто з позивача на користь відповідача суму боргу у гривневому еквіваленті, яку розрахував сам - 432\~743,53 грн., рішення набрало чинності. На весні 2018 року на адресу позивача надійшов лист від ТОВ «Кредитні ініціативи», яким повідомлено про розмір боргу [PERSON] перед Товариством станом на 02.03.2018 р. у сумі 59\~345,83 доларів США, що відповідає курсу НБУ 1\~582 723,38 грн. Позивач вважає, що ТОВ «Кредитні ініціативи» порушив норми ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки після винесення рішення суду, якою було визначено суму боргу позивача перед банком, продовжив нараховувати відсотки та штрафні санкції, за таких обставин позивач, як споживач банківських послуг, не був обізнаним належним чином в ціні продукції (розміру кредиту), що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа була розподілена на суддю Біляївського районного суду Одеської області Буран В.М. Ухвалою суду від 01.07.2019 року було відкрито загальне позовне провадження (а.с.39). Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, однак в матеріалах справи наявна заява представника позивача адвоката Пахомова І.Ю. в якій просить розгляд справи провести за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та заявив клопотання про застосування строків позовної даності, також підтримав наданий раніше відзив в якому зазначено, що позивач підписуючи договір, погодився на його умови щодо сплати неустойки та інших платежів. За грошовими зобов`язаннями між сторони раніше були винесені наступні рішення: у справі № 523/2250/13-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON] про визначення недійсним іпотечного договору, та зустрічний позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 050116/742 від 06.10.2006 р., яка станом на 31.05.2013 р. складає 303252,58 грн., звернули стягнення на предметом іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13.06.2018 року по справі 496/2082/14-ц з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» було стягнуто заборгованість за кредитним договором 05-01-16/742 у сумі 432\~743,53 грн. Щодо позовної давності, то представник відповідача вважає, що судові процеси між сторонами існують з 2014 року, позивач звернувся до суду 2019 року, а відповідно до ст. 261 ЦПК України, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається від дня коли особа дізналась про порушення її прав. Також зазначає, що у разі пред`явлення до боржника вимог в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, то право кредитодавця нараховувати відсотки припиняється, а ст. 625 ЦК України, регулює наслідки прострочення виконання зобов`язання, та відповідно боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором. У своїх поясненнях поданих суду в порядку ст. 43 ЦПК України, також зазначив, що відповідач згідно Договору відступлення прав вимоги, як новий кредитор набув право вимагати від позивальника належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань, при цьому одностороння відмова від зобов`язання або зміна умов договору не допускається (ст. 525, 526 ЦК України) (а.с. 42-96, 136-142). Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що слід частково задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.10.2006 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 05-01-16/742, згідно умов якого позивач отримав кредит у сумі 45\~000,00 доларів США. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області № 496/2082/14-ц від 18.09.2014 року з позивача на користь відповідача було стягнуто заборгованість у сумі визначеній позивачем в грошовому еквіваленті 432\~743,53 грн., при цьому у рішенні зазначено також цю суму в доларах США, яка станом на звернення до суду складала 30\~175,00 доларі США. Матеріалами справи також встановлено, що Одеський апеляційний суд постановою від 25.04.2019 року залишив без змін рішення Приморського районного суду м. Одеса від 13.06.2018 року про визнання кредитного договору № 05-01-16/742 від 06.10.2006 р. недійсним. Згідно ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин рішення про стягнення боргу з [PERSON] у сумі 432 743,53 грн. підлягало виконанню шляхом примусового стягнення. ТОВ «Кредитні ініціативи» повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням вимагають від [PERSON] сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 02.03.2018 р. складає 59\~345,83 доларів США, що відповідає курсу НБУ станом на 02.03.2018 р. складає 1\~582\~723,38 грн. [PERSON] заперечує проти визначеної суми боргу, та вважає, що оскільки з нього вже стягнуто суму боргу в гривневому еквіваленті, нарахування боргу в доларах США, за курсом який існує на момент звернення до нього з відповідною умовою, є безпідставним. В Постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 346/3105/15-ц (провадження № 61-15629св18) суд дійшов наступного висновку: кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, відповідно до ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої ЦК України. Норми даної глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо), зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою, смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора, ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодацем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В Постанові Верховного Суду від 28.01.2019 року у справі № 127/4103/16-ц (провадження № 61-46751св18) суд дійшов висновку, що: «Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанції правових висновків Верховного Суду України про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання процентів за користування кредитом і штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України є безпідставними, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 (провадження N 14-10цс18) від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах: від 02 грудня 2015 року у справі N 6-249цс15 року, від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі N 6-1252цс16. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктами 5.3.2. Договору встановлено, що банк має право, у передбачених договором підставах, вимагати від позичальника (незалежно від настання строку погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/ або процентів за користування ним, та/ або процентів за неправомірне користування кредитом, суму неустойки і збитків. Про необхідність дострокової сплати суми заборгованості за цим Договором з вищевказаних підстав Банк зобов`язаний письмово повідомити Позичальника (поштою з повідомленням, при явці останнього в Банк, вручення Банком особисто Позичальнику під розписку) протягом 30 днів до вчинення необхідних дій по примусовому стягненню коштів. Суд, вважає, що звернувшись з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі визначеній позивачем в грошовому еквіваленті 432 743,53 грн. (справа № 496/2082/14-ц рішення від 18.09.2014 року), стягувач достроково звернувся до відповідача з вимогою про повернення всієї суми боргу. Таким чином змінив умови договору, а саме строк дії договору. Велика Палата ВС у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловила думку про те, що фактично відсотки за користування кредитом та відповідальність у формі пені за невчасну оплату по графіку погашення не діють поза межами строку дії договору, оскільки дострокове погашення передбачає повернення усієї наявної суми заборгованості. Звертаючись із позовом про дострокове стягнення у повному обсязі заборгованості за кредитним договором, кредитор змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Відповідно до п.17 Постанови від 30.03.2012 № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора (рішення від 18.09.2014 р.) припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов`язання із поверненням кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 14.02.2018 року по справі №564/2199/15-ц, звертає увагу на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Сторони у кредитному договорі погодили строк дії договору позики та кінцевим терміном повернення кредиту та процентів по ньому був «05 жовтня 2016 року» (п. 2.3 Договору). Однак звернення до суду з позовними вимогами про погашення боргу та винесення рішення про стягнення визначеної позивачем суми в повному обсязі, дає підстави вважати договір припиненим з дати винесення рішення 18.09.2014 р., оскільки як визначено вище, звернення до суду з позовом про погашення богу, кредитодавець зміни строки виконання договору. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18. Згідно п.п. 2.5 Договору № 05-01-16/742 від 06.10.2006 р. кредит надається для споживчих цілей. У даному випадку відповідач є споживачем банківських послуг. Згідно з пунктом 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ Про захист прав споживачів - споживач є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема - верховенство права. Згідно ст. 42 Конституції України - Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт. Враховуючи, що судовим рішенням від 18.09.2014 р. стягнуто суму боргу, яку визначив стягувач у валюті - гривні України, ТОВ «Кредитні ініціативи» не має права вимогами про стягнення боргу у доларовому еквіваленті станом на 02.03.2018 року, оскільки стягувач визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. За інакших обставин, враховуючи курс долара, з [PERSON] підлягає більша сума стягнення, аніж її було б нараховано одразу у гривнях, що є порушенням прав споживача, в тому числі п. 7 ч. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено визначати ціну продукції неналежним чином. За таких обставин, враховуючи, що стягувач у кредитному договорі № 05-01-16/742 від 06.10.2006 р. скористався правом дострокового стягнення боргу (п. 5.3.2 Договору), таким чином встановив термін повернення коштів, який за рішенням суду є датою такого рішення, а саме 18.09.2014 р., суд прийшов до висновку про припинення договору з цієї дати. Щодо визнання суми заборгованості за кредитом у розмірі стягнуту судом 432\~743,53грн., то у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, тому ця сума боргу може бути збільшеною у визначеному законом порядку порядку. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо заявленого відповідачем у відзиві клопотання про застосування строків позовної давності, то суд прийшов до наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що позивач дізнався про вимогу ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо сплати ним суми боргу у доларовому еквіваленті, розмір якого станом на 02.03.2018 року становить 59\~345,83 доларів США, на весні 2018 року, у відповідності ст. 257 ЦК України, загальна позовна даність становить 3 роки, тобто позивач має право звернутись до суду у строк до весни 2021 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial