Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

Представник позивачів, адвокат Кравченко Т. В., звернулась із вказаним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що позивачі є співвласниками по 1/2 частки кожний кв. [ADDRESS] . В такому житловому приміщенні зареєстрована відповідачка. [PERSON] , яка однак з 2015 року у такій квартирі не мешкає, не маючи своїх речей у ній, не приймаючи жодної участі в її утриманні, не сплачуючи витрати на комунальні платежі, бо виїхала з такої квартири та мешкає зі своїм новим чоловіком за іншою адресою. Додавала, що зареєстрована була відповідачка у кв. [ADDRESS] як дружина [PERSON] , шлюб між якими було в 2014 році розірвано. Таким чином оскільки відповідачка, як колишній член сім`ї позивачів, не мешкає в спірній квартирі з 2015 року, то просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач, [PERSON] , в суді підтримав заявлені ним вимоги, вказуючи, що відповідачка добровільно не бажає зніматися з реєстраційного обліку за спірною адресою, незважаючи на те, що спільний для них син мешкає саме із ним. У судове засідання позивачка, [PERSON] , не з`явилась. Представник обох позивачів, адвокат Кравченко Т. В., у судовому засіданні, наполягаючи на задоволенні заявлених позовних вимог, просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання за невідомих суду причин не з`явилась повторно, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленою. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва на право спадщину за заповітом від 1 квітня 2006 року, реєстр нотаріусу № 2-322, [PERSON] є власницею 1/2 частки кв. [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про зміну прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] » на підставі актового запису № 31 від 31 липня 2006 року. Також на підставі свідоцтва на право спадщину за законом від 24 жовтня 2020 року, реєстр нотаріусу № 1401, вбачається, що [PERSON] є власником 1/2 частки кв. [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2021 року. За інформацією від 11 червня 2021 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що у кв. [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Натомість згідно із актом від 2 липня 2019 року, складеним КСН «Жемчужний», вбачається, що по [ADDRESS] [PERSON] проживав разом із [PERSON] та [PERSON] , [INFO], що підтверджували сусіди по будинку. Суд також встановив, що відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 7 листопада 2014 року по справі № 265/6970/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 26 липня 2008 року, актовий запис № 562, було розірвано 18 листопада 2014 року. При цьому на підставі судового наказу від 11 лютого 2019 року, виданого Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя, з [PERSON] та користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від доходів щомісячно до досягнення повноліття. Допитаний у судовому засідання свідок, [PERSON] , вказував, що є сусідом позивача, [PERSON] , бо мешкає на поверх вище за нього. Стверджував, що у кв. [ADDRESS] відповідачка не мешкає років десь 6-7, оскільки він її не бачив увесь цей час, хоча постійно спілкується із [PERSON] , який мешкає у такій квартирі разом із сином. Де може перебувати [PERSON] свідок не знає. Суд на підставі досліджених доказів встановив, що відповідачка, [PERSON] , фактично з 2015 року у кв. [ADDRESS] не мешкає без поважних причин. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись ним може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, та проживання разом із власником такого житла. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 2 вересня 2019 року по справі № 731/34/17-ц. Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідачка, [PERSON] , проживала у спірному житлі в якості члена сім`ї позивача, [PERSON] , набувши право користуванням чужим майном, яке по суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що сторони на теперішній час не є членами родини, не пов`язані спільним побутом та не мають взаємних прав та обов`язків. Таким чином право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. Отже, за фактичних обставин справи, встановлених у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що відповідачка, як колишній член родини позивачів, залишаючись зареєстрованою у спірному житловому приміщенні, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин, є такою, що втратила право користування кв. [ADDRESS] . Таким чином в судовому засіданні було підтверджено факт того, що не проживання у спірному житловому приміщенні з 2015 року [PERSON] , як колишньої дружини [PERSON] , свідчить про фактичну втрату нею за ст. 405 ЦК права на користування таким житлом, через що наявні законні підстави для задоволення поданого позову шляхом позбавлення [PERSON] права користування кв. [ADDRESS] .

Outcome: approved