Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Кредит Груп» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, зменшивши в ході розгляду справи розмір позовних вимог, просили стягнути з відповідачки на користь Товариства заборгованість за Договором фінансового лізингу № 24/13 року в сумі 59508 гривень 83 копійки, що складається з двох лізингових платежів у розмірі 18813,15 гривень, штрафу за дострокове розірвання договору у розмірі 40637,52 гривні та пені в сумі 58,16 гривень, стягнути з [PERSON] на їх користь судовий збір у розмірі 595,09 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що 19 грудня 2013 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Кредит Груп» як Лізингодавцем та [PERSON] як Лізингоодержувачем, був укладений Договір фінансового лізингу № 23/13, відповідно до п.1.1. якого Товариство передало на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування транспортний засіб автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CC, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], а [PERSON] зобов'язалася прийняти ТЗ та сплачувати лізингові платежі. Строк лізингу, розмір та періодичність лізингових платежів узгоджено в Додатку № 1 до Договору, який є його невід ємною частиною. Згідно п.2 Додатку № 1 Договору, строк лізингу ТЗ становить 24 календарних місяців з дня підписання акту Приймання-Передачі. Згідно п.5.2. Додатку № 1 Договору Лізингоодержувач сплачує лізингові платежі згідно з виставленими йому рахунками. Однак, [PERSON] не сплатила Товариству жодного лізингового платежу за Договором. 05.02.2014 року позивач отримав від відповідачки заяву-претензію, в якій зазначалося, що ТЗ, переданий їй у платне володіння та користування, вийшов з ладу, у зв'язку з чим неодноразово проводилися ремонті роботи, на підставі чого [PERSON] просила припинити дію Договору, без сплати лізингових платежів. Станом на 23.04.2014 року [PERSON] повернула ТЗ, що є предметом Договору, однак заборгованість за Договором не погасила, таким чином порушивши свої зобов'язання, що стало причиною для звернення Товариства з даним позовом до суду. [PERSON], не погодившись з позовом ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Кредит Груп», 13.06.2014 року звернулася до суду з позовною заявою до Товариства про захист прав споживачів, в якій просила визнати недійсним договір фінансового лізингу № 24/13 від 19 грудня 2013 року, укладений між нею та ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп», стягнути з відповідача на її користь - 7768,30 гривень сплачених нею за ремонт транспортного засобу та моральну шкоду у розмірі 20000 гривень. Свій позов обґрунтовує тим, що транспортний засіб - автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CC, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], який вона отримала від відповідача за Договором фінансового лізингу від 19 грудня 2013 року, вже 24 грудня 2013 року вийшов з ладу, у зв'язку з чим у подальшому неодноразово були виконанні ремонтні роботи на загальну суму 7768,30 гривень, що підтверджується відповідними документами. ТОВ Фінансова Компанія «Інвест Кредит Груп» у добровільному порядку гроші повертати відмовляється. 29.01.2014 року позивачка звернулася до них з письмовими вимогами про припинення дії вказаного Договору, однак у припиненні дії договору їй було відмовлено і одночасно повідомлено про застосування неустойки. [PERSON] вважає, що неправомірні дії відповідача, свідчать про порушення ними Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 220, 806, 799 ЦК України, а тому у відповідності до вищезазначених нормативно правових актів та за правил, встановлених статтями 229-230 ЦК України Договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним. Завдання моральної шкоди [PERSON] обґрунтовувала тим, що працює керівною посадовою особою ТОВ «Альянс -Київ», а тому відсутність власного транспорту спричинила значні незручності. Вона вимушена була докладати додаткових зусиль для відновлення комфортного розпорядку дня запобігання запізнень або неможливості прибуття на ділові зустрічі. Завдану моральну шкоду позивачка оцінила у сумі 20000 гривень, яку просила стягнути з ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп», винного в порушенні її цивільних прав. В судовому засіданні представник ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Кредит Груп» свої позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства заборгованість за договором фінансового лізингу № 24/13 від 19.12.13 року в сумі 59508, 83 копійки, що складається з двох лізингових платежів у розмірі 18813,15 гривень, штрафу за дострокове розірвання договору у розмірі 40637,52 гривень та пені у сумі 58,16 гривень. Стягнути з відповідачки на їхню користь судовий збір у розмірі 595,61 гривень. У задоволенні позову [PERSON], заявлених до Товариства - відмовити. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов заявлений до її довірительки не визнала, пояснивши суду, що юридична особа ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» при укладенні договору фінансового лізингу № 24/13 від 19.12.13 року порушило Закони України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» правила статті 799, 806, 220 ЦК України. Свою правову позицію по справі представник [PERSON] базує на тому, що договір лізингу є споживчим, оскільки має на меті придбання автомобілю фізичною особою. Таким чином, надання послуг при придбанні товару за договором фінансового лізингу за умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також комісії за організацію та оформлення договору, комісії за передачу предмета лізингу, вказує на те, що діяльність ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп», при укладенні правочину, що оспорюється, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Враховуючи вимоги ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отамання відповідної ліцензії. ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» не має ліцензії щодо надання фінансових послуг, а значить займається нечесною підприємницькою практикою, такою, що вводить споживачів в оману, тому укладений договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», нормам ЦК і є нікчемним. Ще одною з підстав визнання правочину недійсним сторона відповідача вважала недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, звертаючи увагу, що порушення ч.1 ст.220 ЦК України також свідчить про нікчемність Договору. Крім того, представник [PERSON] звертала увагу суду, що в матеріали справи містять достатньо доказів, що ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп», при укладенні угоди замовчувало суттєвий недолік автомобілю - несправність електрики, що також є безумовною підставою для визнання угоди недійсною за правилами ст..229-230 ЦК України. Враховуючи вищевикладене просила у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» відмовити, позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Суд, вислухавши представника ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп», представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу задоволенню не підлягає, позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» про визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 19 грудня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Кредит Груп», надалі іменується «Лізингодавець», юридична особа згідно з законами України, що є платником податку на прибуток на загальних підставах, відповідно до Податкового кодексу України, в особі заступника Директора [PERSON], який діє на підставі Довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 476 від 19.04.2013 року, та фізична особа - громадянин України [PERSON], зареєстрована за адресою: м. Одеса, вулиця Гайдара,60 кв.71, надалі іменується «Лізингоодержувач», разом іменуються як «Сторони», уклали цей Договір фінансового лізингу про наступне. Так відповідно до п.1.1, п.1.2.,п.1.3. Договору Лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування Транспортний засіб - автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CC, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти ТЗ та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору; Лізингоодержувач самостійно та на власний ризик обрав ТЗ та продавця (постачальника) ТЗ, зазначеного в цьому Договорі. Лізингоодержувач може самостійно звертатися до Продавця (Постачальника) з вимогами щодо якості, комплектності, справності ТЗ, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, тощо; Склад та вартість, ознаки, параметри та комплектність ТЗ вказується в Лізинговому Протоколі. Згідно до правил статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізінгодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату. Згідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, враховуючи пункт 1.2 Договору лізингу, в якому вказується, що Лізінгоодержувач самостійно та на власний розсуд обрав ТЗ та продавця (постачальника) транспортного засобу, судом встановлено, що між сторонами укладено другий вид лізингу, передбачений ст. 806 ЦК України - непрямий лізинг. Цей вид лізингу у Законі «Про фінансовий лізинг» називається фінансовим. Сторонам договору фінансового лізингу надається право вимагати розірвання договору відповідно до ч.2 ст.651 і ст. 652 ЦК України та умов договору. Право на дострокове розірвання договору лізингу шляхом вчинення одностороннього правочину стороною договору передбачене також ст.7 Закону. Встановлюється момент, в який такий односторонній правочин визнається вчиненим (з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову). Право на відмову від договору лізингоодержувач отримує у разі прострочення передання йому предмета лізингу більше ніж 30 днів. За умови прострочення внесення лізингових платежів більше 30 днів, лізингодавець отримує право розірвання договору шляхом відмови від нього. Відмова від договору породжує право лізингодавця вимагати повернення предмета лізингу в безспірному порядку на підставі виконавчого надпису нотаріуса (якщо лізингоодержувач не виконує свій обов'язок повернути річ у зв'язку з припиненням договору). Матеріалами справи підтверджується, що 29 січня 2014 року [PERSON] надіслала на адресу ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» заяву-претензію, де вказує, що 19 грудня 2013 року за договором фінансового лізингу товариство передало їй у платне володіння та користування транспортний засіб - автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CC, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], який вже 24 грудня 2013 року вийшов з ладу, у зв'язку з чим у подальшому було неодноразово виконано ремонті роботи на загальну суму 7768,30 гривень, що підтверджується відповідними актами виконаних робіт. [PERSON] в листі зазначила, що у висновку спеціаліста від 25.12.2013 року застережене, що експлуатація автомобілю не рекомендується. На підставі викладеного, [PERSON] просила припинити дію договору фінансового лізингу № 24/ 13 від 19 грудня 2013 року, укладеного між нею та ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп», починаючи з 29.01.2014 року без сплати лізингових платежів та штрафу передбачених п.9.6.2. Договору. Проаналізувавши вказаний лист-претензію, суд вважає, що [PERSON] являючись стороною договору фінансового лізингу скористалася своїм правом вимагати розірвання договору на підставі ст. 652 ч.2 ЦК України, обґрунтувавши припинення дії договору наявністю поважних причин, а саме абсолютною неможливістю використання транспортного засобу. Враховуючи, що таке право [PERSON] закріплене і в статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», суд вважає, що оскаржуваний [PERSON] договір фінансового лізингу фактично був припинений 05 лютого 2014 року, тобто в день отримання листа-претензії ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп». Підставами пред'явленого до [PERSON] позову, представник ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» вказував порушення п.9.7.1.2. Договору, згідно з якими, лізинговий договір підлягає розірванню на вимогу Лізингодавця у разі, якщо Лізингодавець не отримав від Лізингоотримувача протягом 30 календарних днів черговий лізинговий платіж згідно лізингового протоколу. При цьому Сторони домовилися, що в такому випадку це розцінюється, як свідомо відмова Лізингоодержувача від Договору з настанням обов'язку сплатити Лізингодавцю штраф за дострокове припинення Договору в розмірі 3 (трьох) чергових лізингових платежів за всіма підписаними лізинговими протоколами. Також представник Товариства вказував на вимоги п.11.3. Договору, згідно з яким, за порушення обов'язку з своєчасної сплати лізингових платежів, передбачених цим Договором або чинним законодавством України, сплачується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період несвоєчасної сплати, від заборгованості за платежами за кожен день несвоєчасної сплати. Як вбачається з наданого до суду представником [PERSON], Замовлення - Наряду, виданого ФОП «[PERSON].» від 25.12.2013 року на поточний ремонт автомобілю марки VOLKSWAGEN модель CC, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], замовником робіт пов'язаних з ремонтом даного автомобілю був [PERSON] - чоловік [PERSON] Згідно з даним нарядом на виконання робіт, майстром зазначено про необхідність заміни блоку управління паливним насосом, ремонт джгута проводів блоку управління паливним насосом, аварійний стан контролеру паливного насосу. Майстром зауважено, що експлуатація автомобілю не рекомендовано, можливо коротке замикання. З цих підстав суд робить висновок про те, що через п'ять днів після укладення договору лізингу, Лізингоотримувач [PERSON] через несправність транспортного засобу вже не мала можливості володіти та користуватися зазначеним автомобілем не по власній волі. Надані до суду акти виконаних робіт від 27.12.2013 року, від 30.12.2013 року, від 21.01.2014 року, від 24.01.2014 року також свідчать про те, що [PERSON] у зазначений період та після цього, не мала можливості з об'єктивних причин користуватися спірним автомобілем. Зазначені обставини стали приводом для її звернення до Товариства з заявою про припинення дії Договору лізингу. Згідно акту № 1482 -6 від 09.02.2014 року, тобто через один місяць та двадцять днів після укладення договору Лізингу, автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CC, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], повернуто Лізингодавцю. В судовому засіданні встановлено, що представником ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» 24 лютого 2014 року за № 010/14, на адресу [PERSON] надіслано відповідь на її заяву-претензію, отриману юридичною особою 05 лютого 2014 року. У листі звернута увага [PERSON] на п.1.2. Договору, згідно з яким вона самостійно та на власний розсуд обрала ТЗ, тому може самостійно звертатися до продавця (постачальника) з вимогами щодо комплектності, справності ТЗ, його доставки, заміни, усунення недоліків тощо. Товариство виявлення недоліків ТЗ дають їй підстави для відшкодування збитків понесених через несправність ТЗ, але ніяк не впливає на виконання нею обов'язків, які виникли за Договором, а саме сплати чергових платежів. В цьому листі вперше вимагається повернути заборгованість, яка виникла станом на 24.02.2014 року та складається з: двох неповернених лізингових платежів у розмірі 18813,15 гривень, штрафу за дострокове розірвання Договору у розмірі 40637,52 гривень, пені за дострокове розірвання договору. Однак, проаналізувавши вище перелічені документи, а саме те, що відповідь від 24.02.2014 рок надіслана ТОВ, після спливу двадцяти днів, коли інша сторона повідомила про розірвання Договору, спливу 15 днів після отримання ними транспортного засобу, те, що [PERSON] взагалі не користувалася автомобілем, що суперечить принципам та положенням Договору Лізингу, що перша вимога про сплату заборгованості по лізинговим платежам була заявлена Лізінгодавцем вже після отримання ними транспортного засобу, тому з врахуванням загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, суд приходить до висновку, що дії [PERSON] щодо несплати лізингових платежів відповідають вимогам статті 806 ЦК України та Договору лізингу № 24/13 від 19.02.2013 року, ї їх не можна розцінювати, як свідому відмову Лізингоодержувача від Договору, а тому ці дії не тягнуть за собою і настання обов'язку сплатити Лізингодавцю штраф за дострокове припинення Договору в розмірі 3 (трьох) чергових лізингових платежів за всіма підписаними лізинговими протоколами. Суд також не вбачає підстав для стягнення з [PERSON] пені у відповідності до п.11.3. Договору. Стосовно позовних вимог [PERSON] до ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» про визнання недійсним договору лізингу № 24/13 від 19.02.2013 року, про стягнення грошових коштів сплачених за ремонт транспортного засобу та відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правих наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.2 статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосуються загальні положення про найм (оренду) з врахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Загальні положення про найм (оренду) врегульовані у Книзі П'ятій, розділ 111, парафом 5, глава 58 ЦК України. Відповідно до статі 798 ЦК предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засобу, тощо. Частиною 2 ст. 799 ЦК України, передбачено, що договір найму фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, суд вважає, що з врахуванням особливостей встановлених параграфом 6 ЦК України, який регулює положення передбачені договором Лізингу та з врахуванням вимог визначених у Законі України «Про фінансовий лізинг», в яких законодавець не встановлює обов'язковість нотаріального посвідчення договору лізингу, суд вважає недоведеною правову позицію представника [PERSON] в тієї частині, що у відповідності до вимог ч.1 ст.220 ЦК України, Договір лізингу № 24/13 від 19 грудня 2013 року є нікчемним. Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Кредит Груп», місцезнаходження Товариства: 04116, місто Київ, вулиця Старокиївська, будинок 10-Г, офіс 173, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ, зареєстровано як фінансова установа відповідно до: Розпорядження комісії № 2973 від 27.12.2012 року, реєстраційний номер 13102798, серія та номер свідоцтва - ФК № 375 від 27.12.2012 року, код фінансової установи - 13. Свідоцтво видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Згідно Додатку до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи (невід'ємна частина Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи) № 375 серія ФК, 38320537 ЄДРПОУ фінансової компанії, розпорядження комісії від 27.12.2012 року № 2973 реєстраційний номер 13102798, встановлено види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та (або) дозволів відповідно до законодавства: залучення фінансових активів юридичних осіб із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; фінансовий лізинг; факторинг; надання позик, надання поручительства; надання гарантій; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів. Додаток до Свідоцтва виданий також Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. З цих підстав суд вважає, що застосування норм ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до правовідносин, що виникли між сторонами не є доречним, тому що на даний час лізингові операції в Україні можуть здійснюватися фінансовими установами та лізинговими компаніями без одержання ліцензії, про що свідчать перелічені вище документи. За змістом ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що правочини здійсненні з використанням нечесної підприємницької діяльності є недійсними, Тобто цим Законом установлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає у введенні оману споживачів стосовно характеру своєї діяльності, як такої що потребує ліцензування. Враховуючи, що ліцензування лізингової діяльності в України не здійснюється, то з цих підстав оскаржуваний договір не може бути визнано недійсним. За правилами статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У контексті даної статті підставою для визнання правочину недійсним відповідно до статі 230 ЦК України є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Ці обставини визначені у ч.1 ст.229 ЦК України. Обман може полягати в тому, що сторона неправдиво заперечує наявність обставин, що можуть бути перешкодою для вчинення правочину, або в тому, що вона замовчує їх існування. Суб'єктивною ознакою дій сторони, що ввела іншу сторону в оману, є умисел на введення в оману. Якщо сторона правочину була ведена в оману не іншою стороною правочину, а третьою особою, підстав для застосування ст.230 ЦК не має, крім випадків коли третя особа була представником сторони правочину при його укладенні. [PERSON] звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору лізингу від 19.12.2013 року, укладеного між нею та ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп», посилалася на правила встановлені статтею 230 ЦК України, та в якості доказів, підтверджуючих позов, не надала до суду жодних доказів, вважаючи достатнім для визнання недійсним договору лізингу, тільки особистих пояснень про те, що договір укладений із замовчуванням суттєвого недоліку автомобілю. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації правочину за ст.230 ЦК України. Спонукати потерпілого до вчинення правочину повинні не будь-які треті особи, як це має місце при помилці, а саме друга сторона правочину. Друга сторона правочину може спонукати потерпілого до вчинення правочину як безпосередньо, так і через третіх осіб. Головне, щоб цей вплив чинився на потерпілого з відома або на прохання другої сторони правочину. Якщо обман здійснено третьою стороною за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним - не має. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки сторони, повідомлення нею про буд-які обставини, яких насправді не має, так і у вигляді замовчування обставин, що можуть перешкодити вчиненню правочину. Дослідивши перелічені вище в мотивувальній частині рішення документи, суд вважає недоведеною правову позицію [PERSON] та її представника щодо укладення нею та ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» договору лізингу № 24/13 від 19.12.2013 року під впливом обману, тому що, ні в позовній заяві, ні в ході судових засідань, ними не зазначено, які навмисні недобросовісні дії вчиняли представники Товариства щодо [PERSON], що примусили [PERSON] укласти договір лізингу 19.12.2013 року під впливом обману з боку представників ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп». Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі - 7768 гривень 30 копійок, витрачених нею на ремонт транспортного засобу та у відшкодуванні моральної шкоди, з огляду на наступне. Статтею 808 ЦК України, передбачено, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки,заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмету договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізінгоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. За ч.2 вказаної статті ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюється продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником). За правилами статті 708 ЦК України у разі виявлення покупцем протягом гарантійного або інших строків, встановлених обов'язковими для сторін правилами чи договором, недоліків не застережених продавцем, або фальсифікації товару покупець має право за своїм вибором: вимагати від продавця або виготовлювача безоплатного усунення недоліків товару або відшкодування витрат, здійснених покупцем чи третьою особою на їх виправлення; вимагати від продавця або виготовлювача заміни товару на аналогічний товар належної якості або на такий самий товар іншої моделі з відповідним перерахунком у разі різниці в ціні; вимагати від продавця або виготовлювача відповідного зменшення ціни; відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми. Відповідно до ч.2 ст.708 ЦК України покупець, який придбав непродовольчі товари, що вже були в користуванні і реалізовані через роздрібні комісійні торговельні підприємства, про що він був проінформований продавцем, має прав пред'явити вимоги, передбачені частиною 1 цієї статті, якщо придбані товари містили істотні недоліки, не застережені продавцем. Відповідно до п.1.2. Договору Лізингоодержувач самостійно та навісний ризик обрав ТЗ та продавця (постачальника) ТЗ, зазначеного в цьому Договорі. Лізингоодержувач може самостійно звертатися до продавця (постачальника) з вимогами щодо якості, комплектності, справності ТЗ, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків тощо. З цих підстав суд робить висновок, що солідарна відповідальність Лізингодавця разом з продавцем (постачальником) товару, у даному випадку виключається, що є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення на користь [PERSON] грошових коштів витрачених нею на ремонт автомобілю у розмірі 7768 гривень 30 копійок. Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (не майнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд, відмовляючи в позові про відшкодування моральної шкоди, приймає до уваги, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від встановлення судом нікчемності договору, тому відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання договору лізингу недійсним, стягнення грошових коштів, відмовляє і в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд на підставі сукупності зібраних по справі доказів вважає, що твердження [PERSON] викладені у її позові до ТОВ «ФК « Інвест Кредит Груп» є недоведеними та не підтвердженими, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні її позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed