Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу посилаючись на те, що 7 травня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] укладено кредитний договір № IKAPNAIG.125093.001, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти у розмірі 153090 грн. для придбання автомобіля: «GREAT WALL HAVAL НЗ», 2013 року випуску, н/з [NUMBER] , шасі № [NUMBER] . Кредитні кошти були надані позичальнику до 6 травня 2018 року зі сплатою 15,50% річних. За порушення строків погашення боргу за користуванням кредитом банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. 7 травня 2013 року між кредитором та [PERSON] , як поручителем, укладено договір поруки № РХ029031.125097.001, за яким остання надала поруку кредитору за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № IKAPNAIG.125093.001. 6 березня 2019 року між кредитором та Товариством обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» укладено договір № 146 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором, укладеними між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] перейшло до позивача. Наразі відповідачами належним чином не виконані взяті зобов`язання за кредитним договором та договором поруки, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 6 березня 2019 року в сумі 224691,43 грн., яка складається з: боргу по тілу кредиту - 122508,15 грн., боргу з відсотків - 86873,68 грн., боргу з комісії - 15309,60 грн. Оскільки відповідачі не погасили борг, то на підставі викладеного просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № IKAPNAIG.125093.001 від 7 травня 2013 року в розмірі 224691,43 грн. та судові витрати в сумі 3370,36 грн. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, Морозова Г. І. , у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі у судове засідання не з`явились за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленими про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяв з проханням вирішити спір за їх відсутності. За ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За абз 1 ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За ст. ч. 1 ст. 553 ЦК за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. На підставі ч. 1, 2 ст. 554 ЦК у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Факт укладення договору споживчого кредитування між сторонами по справі підтверджується копією кредитного договору від 7 травня 2013 року № IKAPNAIG.125093.001, укладеного між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] , за яким позичальнику банком було надано кошти в сумі 153090 грн. терміном до 6 травня 2018 року зі сплатою відсотків за використання грошових коштів у сумі 15,50 % річних на придбання автомобіля GREAT WALL HAVAL НЗ, 2013 року випуску, н/з [NUMBER] , шасі № [NUMBER] . Також умовами договору (п. 1.6) було передбачено сплата позичальником банку комісії за надання кредитних ресурсів в розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця. При цьому сторони погодили збільшення позовної давності до вимог за цим договором, який становить 10 років. До такого договору також було додано сукупну вартість споживчого кредитування, графік проведення погашення кредиту та сплати відсотків й комісії (а. с. 4-6, 7, 8). На підставі договору поруки № РХ029031.125097.001 від 7 травня 2013 року, укладеного між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», (кредитор), [PERSON] (боржник) та [PERSON] (поручитель), вбачається, що поручитель зобов`язується, як солідарний боржник, перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов кредитного договору від 7 травня 2013 року № IKAPNAIG.125093.001 щодо сплати кредиту в розмірі 153090 грн., нарахованих відсотків у розмірі 15,50 % річних та нарахованої комісії розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця з кінцевим терміном повернення до 6 травня 2018 року. Також сторони узгодили (п. 13, 14), що договір поруки діє до остаточного виконання взятих на себе сторонами зобов`язань за кредитним договором від 7 травня 2013 року, а порука закінчується після спливу 5 років з дня настання терміну повернення кредиту (а. с. 9). Відповідно до довідки позивача вбачається, що станом на 18 березня 2020 року заборгованість за кредитним договором IKAPNAIG.125093.001 від 7 травня 2013 року у [PERSON] становить 224691,43 грн., з яких 122508,15 грн. - основна заборгованість, 86873,68 грн. - заборгованість по відсоткам та 15309,60 грн. - борг з комісії, що також підтверджується наданим представниками ТОВ «Глобал Спліт» розрахунком заборгованості за кредитом (а. с. 3, 13-37). Суд зазначає, що за п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. На підставі ст. 513 ЦК правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 6 березня 2019 року відповідно до договору № 146 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» відступив шляхом продажу новому кредитору, Товариству з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт», права вимоги, зокрема, до позичальників та поручителів за відповідними договорами, в тому числі щодо права вимоги за договорами кредиту та поруки від 7 травня 2013 року № IKAPNAIG.125093.001 та № РХ029031.125097.001 на загальну суму 224691,43 грн., з яких 122508,15 грн. - основна заборгованість, 86873,68 грн. - заборгованість по відсоткам та 15309,60 грн. - борг з комісії, що підтверджується додатком до такого договору № 146 (а. с. 44-45, 46-47). Отже в судовому засіданні було доведено правонаступництво прав та обов`язків ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» позивачем, ТОВ «Глобал Спліт», як нового кредитора за договорами від 7 травня 2013 року № IKAPNAIG.125093.001 та № РХ029031.125097.001. В той же час суд зазначає, що з наданого суду представниками позивача розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що після 6 травня 2018 року позичальнику за кредитним договором від 7 травня 2013 року № IKAPNAIG.125093.001 було розраховано відсотки за користування кредитом в розмірі 15,50 % річних аж до 6 березня 2019 року. На підставі викладеного вбачається, що за період з 6 травня 2018 року по 6 березня 2019 року позичальнику, [PERSON] , були нараховані відсотки за користування кредитом у розмірі 16096,86 грн. (86873,68 - 70776,82 = 16096,86). Суд зазначає, що у межах строку кредитування, тобто з 7 травня 2013 року по 6 травня 2013 року, позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит та сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Таким чином положення абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що право кредитора нараховувати передбачені договором від 7 травня 2013 року проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (6 травня 2013 року) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги за ч. 2 ст. 1050 ЦК. При цьому в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, суд констатує, що нарахування за договором кредитування від 7 травня 2013 року відсотків в розмірі 15,50 % річних після 6 травня 2018 року до повного погашення заборгованості за кредитом є неправомірним, оскільки після спливу визначеного таким договором строку кредитування право кредитора нараховувати передбачені цим договором проценти за кредитом було припинено. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. На підставі переліченого суд зазначає, що нараховані ПАТ «ВБР» позичальнику відсотки в сумі 16096,86 грн. за кредитним договором від 7 травня 2013 року № IKAPNAIG.125093.001 за період з 7 травня 2018 року по 6 березня 2019 року є неправомірними, тому в задоволенні заявлених вимог в цій частині позивачу слід відмовити. За ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК. Згідно із ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до пункту 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином судом було встановлено, що положення п. 1.6 кредитного договору від 7 травня 2013 року № IKAPNAIG.125093.001 щодо сплати позичальником на користь банку комісії за надання йому кредитних ресурсів у розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця, хоча фактично кредитні кошти були банком надані [PERSON] у повному обсязі одноразово шляхом перерахунку грошей на відповідний поточний рахунок, є відповідно до наведених вище норм умовами споживчого кредитування, які фактично передбачали здійснення платежів за дії, які не є послугою за Законом України «Про захист прав споживачів», тому є нікчемними в силу закону. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 грудня 2018 року по справі № 695/3474/17. На підставі переліченого вмотивування, вимоги позивача про стягнення боргу з комісії в сумі 15309,60 грн. з відповідачів, як неправомірні, також не підлягають задоволенню. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. За ч. 1 ст. 252 ЦК строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Разом з тим суд зауважує, що із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 251, 252 ЦК). Таким чином умови договору поруки, викладені в п. 13 договору поруки від 7 травня 2013 року, за яким такий договір діє до остаточного виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 641/9926/15-ц. Суд зауважує при цьому, що за ч. 4 ст. 559 ЦК (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Отже, з огляду на викладене, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором поруки від 7 травня 2013 року № РХ029031.125097.001 повинна бути пред`явлена в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом п`яти років з моменту настання терміну повернення кредиту, тобто з 6 травня 2018 року до 6 травня 2023 року. Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року по справі № 408/8040/12. Отже за наслідком розгляду справи суд дійшов переконання, що відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК порука [PERSON] за договором поруки від 7 травня 2013 року не припинилась. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Глобал Спліт», заявлені до відповідачів, підлягають частковому задоволенню шляхом солідарного стягнення на користь позивача з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором від 7 травня 2013 року № IKAPNAIG.125093.001 в загальному розмірі 193284,97 грн. (122508,15 + 70776,82 = 193284,97). На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Таким чином відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідачів підлягають стягненню витрати банку по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених позовних вимог у сумі 2899,26 грн. (193284,97 / 224691,43 х 3370,36 = 2899,26) та у рівних частках з кожного відповідача, тобто по 1449,63 грн.

Outcome: partial