Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Представник публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Слов'янського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору № DOXRRX87000151 від 30.08.2007 року, позивач надав кредит відповідачу у розмірі 3984,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписані заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», складає між відповідачем та Банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 18.01.2016 року має заборгованість 61187,67 грн., яка складається з наступного: - 3119,79 грн. заборгованість по кредиту; - 20623,25 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 1171,32 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; - 32883,42 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором; - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 2889,89 грн. штраф (процентна складова). Тому просить суд стягнути з відповідача на користь банка суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не зявився, але направив в адресу суду заяву, в якій вказав, що просить дану цивільну справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час на котре було призначено слухання по справі. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказі, а на підставі ст. ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що дана позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються\~Цивільним кодексом України\~та\~Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до статті 2 Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, відповідно до положень частини 1\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.\~\~ За загальним правилом договірне зобовязання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладенні договору. Відповідно до дійсного змісту норм цивільного права, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК). За\~статтею 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, тому суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що кредитний договір складається із заяви та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», що підтверджується підписом відповідача у заяві, оскільки з долучених до справи Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» вбачається, що вони не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору , така ж правова позиція постанова Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа N 6-16цс15). Отже, оскільки Заява та Умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» не містять підпису відповідача та відсутні жодні інші письмові докази які би вказували на те, що сторони погодили істотні умови договору кредиту щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів, то у ПАТ КБ «Приватбанк» відсутні правові підстави для того щоб стверджувати про існування між сторонами кредитних правовідносин. Разом з тим, відповідно до наявних в матеріалах справи письмових доказів вбачається що відповідач отримав від Банку кошти та на день звернення до суду не повернуто та за відсутності між сторони згоди щодо істотних умов договору кредитування між сторонами виникли інші зобов'язальні правовідносини. Згідно\~статті 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У правовідносинах що виникли між сторонами, [PERSON] отримав від Банку кошти та зобовязаний їх сплатити, що свідчить про укладення договору позики, оскільки за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості та договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками /стаття 1046\~ЦК України/. Відповідно до положень\~статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором та якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При цьому, суд при визначенні розміру грошових сум отриманих відповідачем приймає до уваги надані Баком документальні докази, а саме виписки по рахунку та вважає підтвердженою та встановленою суму отриманих коштів в розмірі 3119,79 грн. Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права суд вважає, що з відповідача на користь Банку підлягає стягненню заборгованість у розмірі 3119,79 грн. Також суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1378,00 грн., оскільки позивач поніс дані витрати з вини відповідача, що підтверджено платіжним дорученням.

Outcome: partial