Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу. Свій позов мотивує тим, що 29.07.2014 року в м. Луцьку по вул. Стрілецькій сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого позивачем автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON], та пішохода [PERSON] Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.09.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП що призвело до пошкодження автомобіля [NUMBER]. Відповідно до Договору № 0114-0302-0041 від 16.09.2013 року добровільного страхування транспортного засобу, автомобіль [NUMBER] був застрахований у ПАТ «СК «Український страховий стандарт». Згідно звіту про оцінку № 91/52.08.14 від 29.08.2014 року вартість відновлювального ремонту автомобіля [NUMBER] з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, завданого внаслідок ДТП становить 6 472,59 грн. Відповідно до рахунку фактури від 26.08.2014 року, відновлювальний ремонт автомобіля [NUMBER] становить 8 633,80 грн. 23.09.2014 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» платіжним дорученням № 1930 здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 7 949,80 грн. Відповідач добровільно не відшкодував позивачу сплачене ним страхове відшкодування, а тому на підставі ст. 27 ЗУ «Про страхування», ст. 993 ЦК України позивач просив стягнути з [PERSON] 7 949,80 грн. Представник позивача в судове засідання подав заяву про слухання справи у його відсутності, просив суд позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити з підстав вказаних в письмовому запереченні на позовну заяву. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речову право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використанням, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Як встановлено судом, відповідно до Договору № 0114-0302-0041 від 16.09.2013 року добровільного страхування транспортного засобу укладеного між ПАТ «СК «Український страховий стандарт» та [PERSON] автомобіль [NUMBER] був застрахований позивачем. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.09.2016 року [PERSON] визнано винним в тому, що він 29.07.2014 року о 17:25 год. рухаючись по вул. Стрілецькій в м. Луцьку, не переконався у відсутності небезпеки для себе та інших учасників дорожнього руху, вийшов на проїзну частину дороги з права на ліво відносно руху автомобіля поза пішохідним переходом, внаслідок чого на нього було скоєно наїзд автомобілем [NUMBER], внаслідок чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження, а пішохід отримав тілесні ушкодження, чим порушив вимоги п.п. 4.7, 4.14(а) Правил дорожнього руху України. [PERSON] вину у вчиненні правопорушення визнав та щиро розкаявся, зобов'язався в подальшому не порушувати правил дорожнього руху. Цією ж постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано стягнення у виді штрафу. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від вини. Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду. Таким чином, невідповідність дій [PERSON] вимогам п.п.4.7, 4.14 (а) Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та вбачається вина останнього. Згідно звіту про оцінку № 91/52.08.14 від 29.08.2014 року вартість відновлювального ремонту автомобіля [NUMBER], завданого внаслідок ДТП, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - становить 6 472,59 грн. Відповідно до змісту п. 11.1 Договору № 0114-0302-0041 від 16.09.2013 року добровільного страхування транспортного засобу і розрахунку суми страхового відшкодування до акту № 3838 - франшиза за ризиком «ДТП» в разі наявності винної третьої особи становить 1% від страхової суми. Відповідно до п. 7 згаданого Договору страхова сума становить 68 400,00 грн. Тобто, розмір франшизи становить 684,00 грн. (68 400,00 грн. х 1%). Таким чином, підтверджена належними доказами сума збитку завданого внаслідок ДТП, яка відповідно до умов договору № 0114-0302-0041 від 16.09.2013 року і звіту про оцінку № 91/52.08.14 від 29.08.2014 року про вартість відновлювального ремонту автомобіля [NUMBER] підлягає виплаті становить 5 788,59 грн. (6 472,59 грн. - 684,00 грн.). Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно п. 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 1335/5/1159 від 24 липня 2009 року, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Суд не приймає як належний доказ рахунок-фактуру від 26.08.2014 року на суму 8 633,80 грн., оскільки він не містить детального розрахунку і не визначає розмір реального збитку завданого внаслідок ДТП. За своєю суттю рахунок-фактура від 26.08.2014 року на суму 8 633,80 грн. є вираженням договірної ціни на нові запчастини (деталі) до автомобіля та договірної вартості виконуваних робіт конкретного суб'єкта господарювання - ТзОВ «Автоальянс-Захід». Суд вважає доведеним належними доказами право вимоги, яке мав страхувальник - [PERSON] до [PERSON] за заподіяний внаслідок ДТП збиток в сумі 5 788,59 грн. Відповідно до вимог ст. 27 ЗУ «Про страхування», ст. 993 ЦК України право вимоги, яке мав [PERSON] в сумі 5 788,59 грн. перейшло до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт», як до страховика, який виплатив страхове відшкодування. Відповідно до ч. 2 п. 11 постанови № 4 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», з винної особи за регресною вимогою стягується розмір визначеного відшкодування за зобов'язанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь ПАТ «СК «Український страховий стандарт» 5 788,59 грн. понесених витрат на виплату страхового відшкодування, право вимоги на яке мав страхувальник, та яке після виплати перейшло до страховика. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позивачем судовий збір сплачено в сумі 1 450,00 грн. відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 1 055,81 грн., решту - в сумі 394,19 грн. сплаченого судового збору залишити за позивачем.

Outcome: partial