Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Прокурор Костопільського району Рівненської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Комунального закладу «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради Рівненської області з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення в розмірі 3633 грн. 88 коп. Представник позивача прокурор прокуратури Костопільського району [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, звернувся до суду з письмовою заявою про визнання позову та про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд повно, обєктивно та всебічно дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 21.04.2015 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із примиренням сторін на підставі ст. 46 КК України, а кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12015180150000026 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України - закрито (а.с.4). Згідно вищевказаної ухвали, [PERSON] 14 січня 2015 року близько 17-ї години , перебуваючи в стані середнього ступеня алкогольного спяніння, керуючи автомобілем [NUMBER] зі швидкістю 40 км/годину рухався по вулиці Рівненській м.Костопіль в напрямку до виїзду на м. Рівне. Під час руху, в порушення вимог Правил дорожнього руху України, [PERSON] наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу вулиці Рівненська неподалік перехрестя з вулицею Шевченка, проявив неуважність, не вчасно зреагував на перебування на пішохідному переході пішоходів та здійснив наїзд на пішоходів [PERSON] та [PERSON], які в цей час здійснювали перехід вулиці Рівненська зліва направо по ходу руху [PERSON] В результаті наїзду потерпілі [PERSON] та [PERSON], отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження. Згідно зі змістом ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування. У кримінальному судочинстві відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого може покладатися тільки на особу, вина якої у вчиненні злочину встановлена обвинувальним вироком суду (у тому числі без призначення покарання, із звільненням від покарання, про умовне засудження чи засудження з відстрочкою виконання вироку). Оскільки ухвалою суду встановлена вина [PERSON] у завданні тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілим [PERSON] та [PERSON], тому існує причинний зв'язок між його злочинними діями та перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні. Згідно довідки Комінального закладу «Рівненська обласна клінічна лікарня» від 23.02.2015 року №112, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в ортопедо-травматологічному відділенні з 18.01.2015 року по 02.02.2015 року, і сума витрат лікарні становить 3633 грн. 88 коп. (а.с.3). Оскільки вказаний розрахунок проведено у відповідності до «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх виконання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року, він приймається судом до уваги. Відповідно до ч.1 ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Згідно з ч.3 ст.1206 ЦК України вказаної норми, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності або у власності територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, а також ті обставини, що внаслідок вчинення відповідачем злочину, закладом охорони здоров'я пронесено витрати на лікування осіб, потерпілих від злочину за рахунок бюджетних коштів, вимоги позивача про стягнення коштів є обґрунтованими відповідно до чинного законодавства та доведеними доказами в справі, та такими, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких обставин, суд вважає за вірне стягнути з відповідача судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved