Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом , якому полилалася на те , що Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 20.03.2018 р. уклали кредитний договір № СVСНGА0040300001. Відповідно до кредитного договору Банк зобов`язався надати Відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 397500,00 грн. на термін до 20.03.2023 р., а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і Відповідач 20.03.2018р. уклали договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: садибний (індивідуальний) житловий будинок загальною площею 206.80 кв.м., житловою площею 68.00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .Майно належить Відповідачу на праві власності на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.11.2017 р. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це Іпотекодержателя.Даний обов`язок було порушено [PERSON] , а саме, відповідно довідки від 07.10.20 року в предметі іпотеки, а саме у садибному (індивідуальному) житловому будинку загальною площею 206.80 кв.м., житловою площею 68.00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , тим самим порушуючи норми договору іпотеки. Відповідачі, що були зареєстровані у житловому будинку , що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування ним. Враховуючи наведене, просить суд: 1. Припинити дії, які порушують право сторони договору шляхом визнання дій [PERSON] ( [ADDRESS] , щодо реєстрації у предметі іпотеки : [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , неправомірними, та вчиненими з порушенням умов законодавства. 2. Позбавити права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] зареєстрованих осіб, а саме: [PERSON] [INFO] .2. [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , які зареєстровані та/або проживають у будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та стверджувала, що відповідач [PERSON] порушив умови договору. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, незважаючи на те, що повідомлялися судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованою адресою їх місця проживання. Крім того, їх виклик було здійснено через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України- відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Згідно наданої до суду заяви , просив розгляд справи провести без його участі та винести рішення на розсуд суду. У відповідності до вимог п.п 1,2,4, ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних прчин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної справи за відсутності відповідачів, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 20.03.2018 р. уклали кредитний договір №СVСНGА0040300001. Відповідно до кредитного договору Банк зобов`язався надати Відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 397500,00 грн. на термін до 20.03.2023 р., а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 20.03.2018р. уклали договір іпотеки . Згідно з договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: садибний (індивідуальний) житловий будинок загальною площею 206.80 кв.м., житловою площею 68.00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (.ас. 4-7). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Відповідно до п. п.1,5; 1,7 іпотечного договору , укладеного між сторонами спору , на період дії цього договору, предмет іпотеки залишається у володінні, користуванні та розпорядженні іпотекодавця. Іпотекодавець зберігає за собою право володіння , користування та розпорядження предметом іпотеки з урахування обмежень , встановлених договором. ( а.с. 8-10). Згідно умов даного договору ( п. 1.7.1) іпотекодавець немає права без письмової згоди Іпотекодержателя вчиняти будь-які дії, що можуть вплинути на якісні показники предмету іпотеки, зокрема: -Іпотекодавець не повинен без згоди іпотеко держателя розпоряджатися будь- яким чином предметом іпотеки; -зменшувати якісні показники предмету іпотеки; - проводити капітальний ремонт предмету іпотеки; -укладати стосовно предмету іпотеки договори оренди , найму , лізингу та будь які інші договори , що встановлюють обтяження предмету іпотеки. Іпотекодавець має право володіти , користуватися та розпоряджатися предметом іпотеки відповідно до його призначення. Натомість, у перелік обов`язків іпотекодавця, визначених іпотечним договором, не включено заборони іпотекодавця на здійснення реєстрації малолітніх дітей ( чи інших осіб) до квартири та така реєстрація не призводить до зміни права власності, передачі в оренду (найм), заставу тощо, що зумовлює укладення відповідного правочину, з огляду на вищенаведені умови іпотечного договору. Згідно матеріалів даної справи , [PERSON] укладаючи договір іпотеки , подав довідку про склад сім`ї ( а.с. 48), згідно якої у предметі іпотеки зареєстрований тільки він. Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу у зв`язку із посвідченням договору іпотеки, накладено заборону відчуження зазначеного у договорі нерухомого майна до припинення договору іпотеки. Тобто , відповідач [PERSON] хоча і порушив процедуру ( не отримав письмової згоди банку на здійснення реєстрації інших осіб у предметі іпотеки) , проте, відповідальність іпотекодавця за порушення зобов`язань за вчинення даних дій умовами договору не передбачена та прямої заборони договір не містить. Крім того , згідно іпотечного договору у разі порушення зобов`язання іпотеко держатель зобов`язаний надіслати іпотекодавцю у встановленому чинним законодавством порядку письмову вимогу про усунення порушень. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 757/13243/17: «Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки». Доказів того , що банк ( іпотекодержатель) після виявлення реєстрації інших осіб у предметі іпотеки , надсилав вимогу відповідачу [PERSON] про необхідність усунення порушень , матеріали справи не містять. Згідно ст.572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.2 ст.590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Судом також встановлено, що на час розгляду даної справи , на виконанні Другого відділуДВС у м. Чернівці Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Івано- Франківськ) перебуває виконавче провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про іпотечний кредит ( а.с. 49-58 ). У межах виконання даного виконавчого провадження , постановою державного виконавця від 09.09.2020 року накладено арешт на іпотечне майно. ( а.с. 59-60). Представник позивача стверджує, що дії виконавчої служби не призвели до погашення боргу [PERSON] перед банком. При накладенні арешту на предмет іпотеки державним виконавцем було виявлено , що предмет іпотеки перебуває у стані , не придатному для проживання. Дані твердження не породжують наслідків для [PERSON] , оскільки при укладенні іпотечного договору , якісні показники предмету іпотеки перевірялись банком. У відповідності до ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, суд вважає , що обраний спосіб захисту своїх прав позивачем , не відповідає характеру правовідносин оскільки : У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/7164/19. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Аналізуючи наведене , суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог , оскільки, окрім іншого , позбавити права користування іпотечним майном його власника та інших членів його сім`ї зі зняттям їх з реєстраційного обліку, є порушенням права на володіння майном . Порушення умов іпотечного договору іпотекодавцем, передбачає певну відповідальність, встановленому договором. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed