Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Представник позивача, повноваження якого підтверджуються довіреністю від 03.01.2019 року № 11/2951/4, у грудні 2019 року звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з цивільним позовом про стягнення з відповідача на користь позивача наявну станом на 01.07.2018 року заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 69 915 грн. 60 коп., в тому числі: 869 грн. 68 коп. - інфляційних збитків та 334 грн. 02 коп. - 3% річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є надавачем послуги з постачання теплової енергії в м. Черкаси, зокрема на багатоповерховий будинок, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , а відповідач, будучи власником квартири [ADDRESS] у даному будинку, з жовтня 2015 року не здійснював оплату вартості наданих послуг, як наслідок, станом на 01.07.2018 року наявна заборгованість у розмірі 68 711,90 грн., на яку нараховано 869,68 грн. інфляційних втрат, а також 334,02 грн. - 3% річних. Додатково вказано, що ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 14.09.2018 року відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з [PERSON] на користь КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» заборгованості за житлово-комунальні послуги. Ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 22.07.2020 року вказану справу передано за підсудністю до Ватутінського міського суду Черкаської області. Ухвалою суду від 11.09.2020 року дану справу прийнято до свого провадження та призначено її до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Представник позивача, повноваження якого підтверджено довіреністю від 12.06.2020 року № 11/1007-3, у судові засідання не з`явився, надав до суду заяву про підтримання заявлених позовних вимог, а також можливість розгляду справи за його відсутності. Відповідач у судові засідання неодноразово не з`являвся, надавав до суду заяви за змістом яких поважність неявки мотивував тим, що його представник не має можливості прибути у судове засідання, а також просив відкласти його на іншу дату та час. У подальшому відповідач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також застосування позовної давності до заявлених вимог. На підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи у засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що наявні достатні підстави для часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] у період часу з 01.12.2014 року до 01.10.2019 року на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі продажу даної квартири від 01.10.2019 року. Позивач є надавачем послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання у м. Черкаси та надає таку послугу мешканцям багатоповерхового будинку за адресою: [ADDRESS] , що учасниками справи не оспорювалося. Позивачем відкрито на ім`я відповідача, як споживача його послуг, особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, станом на 01.07.2018 року борг [PERSON] за постачання теплової енергії становить 68 711,90 грн. (жовтень 2015 року - липень 2018 року), сума інфляційних втрат - 869,68 грн. (липень 2017 року - липень 2018 року), сума 3% річних - 334,02 грн. (липень 2017 року - липень 2018 року). Ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 14.09.2018 року відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з [PERSON] на користь КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки заявником не надано копії договору за яким пред`явлено вимогу про стягнення грошової заборгованості. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», а також підзаконними нормативно-правовими актами у сфері надання послуг. Відповідно до аналізу ст. 13 Конституції України, ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 322 ЦК України вбачається, що власність зобов`язує, та власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV, яким врегульовувались спірні правовідносини, відносини між учасниками (власник, споживач, виконавець, виробник) договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Положеннями п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV передбачено, що споживач, крім іншого, зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Неукладення споживачем послуг відповідного договору на їх отримання суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 ЦК України та вищевказаним вимогам законів України «Про житлово-комунальні послуги», а тому відсутність письмово оформленого договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не позбавляє відповідача, як споживача, обов`язку оплачувати надані йому послуги. Правові позиції аналогічного змісту з даного приводу, закріплено у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц, від 06.09.2019 року у справі № 642/2858/16, від 04.12.2019 року у справі № 753/8203/16-ц. Положеннями ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV та ст.ст. 27, 28 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII регламентовано порядок оформлення претензій споживачів, у тому числі у багатоквартирному будинку, у разі не надання житлово-комунальних послуг їх виконавцем, або ж надання їх неналежної якості чи не у повному обсязі. Відповідно до змісту постанови Верховного Суду від 11.10.2019 року у справі № 367/6563/15-ц факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги (порушенням умов договору у розумінні ст.ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином. Доказів ненадання позивачем послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання чи надання їх неналежної якості упродовж періоду часу з жовтня 2015 року по липень 2018 року включно, а також неналежності наданого стороною позивача розрахунку заборгованості, стороною відповідача, до суду, не надано. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до змісту ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а одностороння відмова від нього або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV, якими врегульовувались спірні взаємовідносини, передбачалось, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Тож правовідносини, які склалися між сторонами, є зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на відповідача покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманої житлово-комунальної послуги з теплопостачання, якому кореспондує право вимоги позивача - вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідно до ч. 6 ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості наданих позивачем послуг, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за надані послуги. Задовольняючи частково позовні вимоги суд враховує клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог. Положеннями ч. 1 ст. 256, ч. 1 ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Положеннями ст.ст. 263, 264 ЦК України чітко регламентовано випадки зупинення та переривання перебігу позовної давності. Водночас представником позивача, яким пред`явлено даний позов у 24.12.2019 року, не надано доказів існування обставин, які б підтверджували зупинення та переривання перебігу позовної давності за заявленою позовною вимогою в частині стягнення заборгованості за надані послуги з жовтня 2015 року по листопада 2016 року. При цьому, суд вважає, що звернення позивача до суду у вересні 2018 року із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 69 915,60 грн., за наслідками розгляду якої ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 14.09.2018 року відмовлено у видачі судового наказу, не перериває перебіг позовної давності. Аналогічна правова позиція з даного приводу, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17, стороною в якій зокрема був позивач у даній справі. За змістом ч. 1 ст. 266, ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, зробленою до винесення судом рішення, є підставою для відмови у позові. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. З огляду на вказане, суд вважає, що наявні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги у період часу з жовтня 2015 року по листопад 2016 року, оскільки позовна давність за вимогою про стягнення заборгованості за листопад 2016 року минула 21.12.2019 року, а позовну заяву подано лише 24.12.2019 року, що має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Задовольняючи частково позовні вимоги суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з подачі теплової енергії за період часу з грудня 2016 року по липень 2018 року у розмірі 47 391 (сорок сім тисяч триста дев`яносто одна) грн. 96 коп. Відповідно до ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно змісту ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, суд вважає, що на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за порушення ним грошового зобов`язання, та має компенсаційний характер, оскільки полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Аналогічні за змістом правові позиції, викладено у постановах Верховного Суду України від 14.11.2011 року у справі № 6-40цс11, від 20.06.2012 року у справі № 6-68цс12, від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13, від 16.12.2015 року у справі № 6-2023цс15, від 13.01.2016 року у справі № 6-931цс15, та постановах Верховного Суду від 15.03.2018 року № 401/710/15-ц, від 18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц. Таким чином, оскільки [PERSON] прострочив виконання грошового зобов`язання зі сплати вартості наданих послуг, суд вважає, що наявні достатні підстави для стягнення з нього на користь комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради інфляційних втрат у розмірі 869,68 грн. та 3% річних у розмірі 334,02 грн., що нараховані на розмір заборгованості, що утворилась за період часу з липня 2017 року по липень 2018 року. З огляду на вищевказане, судом встановлено обґрунтованість вимог позивача на загальну суму 48 595,66 грн., з яких: 47 391,96 грн. - заборгованість за послуги з подачі теплової енергії за період з грудня 2016 року по липень 2018 року; 869,68 грн. - інфляційні втрати; 334,02 грн. - 3% річних, яка підлягають стягнення з відповідача. Враховуючи те, що згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд стягує з [PERSON] на користь комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради судовий збір у розмірі 1 335 грн. (одна тисяча триста тридцять п`ять) грн. 09 коп., який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог (69,5%). На підставі викладеного,

Outcome: partial