Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Представник ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із квартири [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 18.07.2008 року [PERSON] уклала з ВАТ «Сведбанк» кредитний договір №2706/0708/71-457. В забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №2706/0708/71-457-Z-1 від 18.07.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубчиною О.В., відповідно до умов якого в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS]. 28.11.2012 року Банк відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідно до Договору факторингу №15 та Договору про відступлення прав за іпотечними договорами, свої права вимоги до [PERSON] за зобов'язаннями по кредитному договору та Іпотечному договору. У зв'язку із грубим порушенням [PERSON] умов Кредитного договору, зокрема, - неповернення кредиту, несплата процентів та комісії за користування кредитом, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами договору іпотеки, зокрема, 25.02.2015 року позивач набув у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на спірну квартиру. 15.06.2015 р. позивачем була здійснена спроба потрапити у власну квартиру, однак було виявлено, що в ній незаконно проживають відповідачі. Під час візиту відповідачі своїми діями усіляко перешкоджали потрапити всередину приміщення, добровільно виїхати не бажають. Відповідачі були незаконно зареєстровані в квартирі, що була предметом іпотеки, та продовжують проживати в ній без достатніх правових підстав, чим перешкоджають позивачу користуватись власністю, не бажають звільнити квартиру на вимогу. 24.11.2014 р. позивачем було направлено на адресу відповідачів вимогу про добровільне виселення та звільнення житлового приміщення протягом одного місяця з дня отримання даної вимоги. Однак, відповідачі добровільно не звільнили квартиру, перешкоджають позивачу у вільному доступі до даної квартири. На даний час, в результаті незаконних дій відповідачів, позивач позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив позов задовольнити та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання неодноразово не з'явились, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, доказів поважності причини неявки суду не надали. На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18.07.2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №2706/0708/71-457, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 145 000,00 доларів США на строк з 18.07.2008 р. по 18.07.2038 р., зі сплатою 11,4% річних за весь строк фактичного користування кредитом (а.с.66-68). Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору, кредитні кошти призначені для здійснення позивальником розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та [PERSON] з метою придбання двокімнатної квартири [ADDRESS]. В подальшому [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.39). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає, серед іншого, на підставі договору (ч.1 ст.574 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. В забезпечення належного виконання [PERSON] умов Кредитного договору №2706/0708/71-457 від 18.07.2008 року, цього ж числа між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір №2706/0708/71-457-Z-1 (а.с.6-8). Відповідно до п. 1 Іпотечного договору, ним забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №2706/0708/71-457 від 18.07.2008 р., а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобов'язання, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо: повернення іпотекодавцем іпотекодержателю кредиту в сумі 145 000,00 доларів США; сплати іпотекодавцем процентів за користування кредитом та виконання ним інших зобов'язань, передбачених кредитним договором в повному обсязі, на умовах і в строки визначені в кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), а також іпотекою забезпечується відшкодування іпотекодавцем будь-яких витрат та збитків іпотекодержателя, пов'язаних з неналежним виконанням іпотекодавцем умов кредитного договору та/або цього Договору (у тому числі сплати пені, штрафів, відшкодування збитків), а також витрат Іпотекодержаьедя, пов'язаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки за цим Договором, у тому числі витрат на утримання і збереження такого предмета іпотеки. Відповідно до п. 2 Іпотечного договору №2706/0708/71-457-Z-1 від 18.07.2008 року, на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру під [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі - продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. 18.07.2008 р. за реєстровим номером 2287. Відповідно до п.11 Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на Предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем Основного зобов'язання повністю або частково, у т.ч. якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з Основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених Основним зобов'язанням та цим Договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення Основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним). Пунктом 12 Іпотечного договору передбачено, що за вибором Іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя, зокрема за рішенням суду або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до п. 12.3.1 Іпотечного договору, задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки. Якщо фактичний розмір заборгованості іпотекордавця за основним зобов'язання менший за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотековадця протяг 60 робочих днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки. Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3. цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором бо законом. (ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України). Відповідно до п.1.5. кредитного договору №2706/0708/71-457 від 18.07.2008 р., Банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» (яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу №15, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками (а.с.59-62), в тому числі, по кредитному договору №2706/0708/71-457 від 18.07.2008 року, боржник [PERSON] (а.с.63). Також 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» (яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено нотаріально посвідчений Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, згідно до умов якого відповідно до ст. 24 Закону України від 04.06.2003 року №898-IV «Про іпотеку» та умов цього договору, сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі Договору факторингу від 28.11.2012 року №15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором. За цим договором відступаються права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у Додатку №1 до цього договору. З витягу з Додатку №1 убачається відступлення права вимоги за іпотечним договором №2706/0708/71-457-Z-1 від 18.07.2008 року - позичальник [PERSON] (а.с 64-65). Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 25.02.2015р. зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], підстави виникнення права власності - іпотечний договір №2706/0708/71-457-Z-1 від 18.07.2008 року (а.с 9-10). На підставі ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, позивач 24.11.2014 року направив відповідачам вимоги про звільнення житлового приміщення вих. № 11-2052-512664 від 21.11.2014р. (а.с.11-12, 14), в яких просив у зв'язку з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання вимоги добровільно звільнити житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], або сплатити борг по кредитному договору в розмірі 155 550,15 доларів США, разом із відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих банку. Вказані вимоги були отримані відповідачами 25.11.2014р., що підтверджується зворотними повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.13, 15). Проте, вимоги позивача про добровільне виселення відповідачі залишили без уваги та без задоволення. Як убачається зі змісту Висновку Дніпровського УП ГУНП у м. Києві від 27.01.2016 року, в ході перевірки встановлено з пояснень [PERSON], що вона проживає в квартирі [ADDRESS] з чоловіком та двома малолітніми дітьми, [PERSON] прописана в цій квартирі, виконати кредитні зобов'язання не в змозі у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем. В ході перевірки згідно форми 3 було встановлено, що власником особового рахунку житла є ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», прописані за вищевказаною адресою: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с72). Відповідно до довідок з ГУДМС у м. Києві, [PERSON], [INFO] року народження, зареєстрована за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.37-39). Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу Української PCP звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.4 ст.9, ст.109 Житлового кодексу УРСР, ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку», виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Водночас, пунктом 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012р. визначено, що згідно зі ст.32 ЦК України, ст.177 СК України та ст.17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Разом з тим, слід зазначити, що в п.4 Іпотечного договору іпотекодавець стверджує, що житлові права та охоронювані законом інтереси дітей, захист яких передбачений ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», вчиненням цього правочину не зменшуються та не обмежуються. А також іпотекодавець свідчить, що вона ні з ким не проживає однією сім'єю і немає осіб, які б стверджували наявність такого факту та заявляли свої права на майно, яке набуте ними за час спільного проживання і належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року у справі 6-39цс15, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 року у справі 6-1892цс15. При цьому, судом встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, відповідачі добровільно не звільнили жиле приміщення у визначений позивачем у вимозі строк, тому вбачаються передбачені законом підстави для виселення мешканців з цієї квартири без надання їм іншого житла. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При цьому судом також враховано, що потягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-УІІ, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Не дивлячись на те, що вимогою позову є виселення відповідачів з квартири, яка є іпотечним майном, а не примусове стягнення нерухомого майна, суд вважає, що зазначений Закон розповсюджується і на правовідносини кредитора (його правонаступника) і позичальника щодо виселення з квартири, яка є предметом іпотеки, оскільки метою даного Закону є захист прав громадян України - позичальників, які отримали кредит в іноземній валюті (зобов'язані повернути його в той самій валюті) та опинилась в скрутному матеріальному становищі, у зв'язку із знеціненням української гривні та ростом курсу іноземної валюти по відношенню до національної валюти. За таких обставин, відповідачі з неповнолітніми дітьми також потребують захисту держави, їх, за умови наявності визначених цим Законом підстав, не можна позбавляти права користування квартирою під час дії зазначеного вище Закону. При цьому, підставами для застосування положень ст. 217 ЦПК України та відстрочення виконання рішення суду в частині виселення відповідачів, на підставах, встановлених п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є сукупність визначених в цьому пункті Закону обставин: як щодо використання цього житла, як місця постійного проживання за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, так і щодо загальної площі житлового приміщення. Судом встановлено, що предметом Договору іпотеки є двокімнатна квартира, що має загальну площу 52,30кв.м. Разом з тим, відповідач [PERSON] не скористалась своїм процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) та докази на спростування вимог позову, в тому числі й щодо відсутності у неї, як позичальника, яка одночасно є майновим поручителем, у власності іншого нерухомого житлового майна. При цьому, як вже зазначалося вище, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою відмінною від спірної квартири: [ADDRESS]. При подачі позову, позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1218,00грн. Тому, на підставі ст. 88 ЦПК України, з кожного з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у сумі по 609,00грн. На підставі викладеного, ст. 15, 16, 509, 510, 512, 514, 575, 1054, 1077 ЦК України, ст. 109 ЖК Української РСР, Закону України «Про іпотеку», ст. 10, 11, 57-60, 74-77, 88, 169, 179, 197, 208, 209, 212 - 215, 223-226, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved