Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

Представник позивача звернулася в суд з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що позивач є власником вказаного будинку, а відповідач онуком колишнього власника цього будинку, який не проживає у ньому більше восьми років, однак зареєстрований за місцем проживання в ньому та порушує право власності позивача. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 23.07.2020 року у даній цивільній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. В судове засідання представник позивача не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій підтримала позов та просила його задовольнити, а також не заперечувала щодо вирішення справи за відсутності відповідача в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позов не надав, а тому суд вважає за можливе вирішити спір без участі відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,0379 га за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за місцем проживання у вищезазначеному будинку з 23.06.2001 року , проживає у Російській Федерації та видав 22.06.2020 року колишньому власнику будинку [PERSON] довіреність на представництво його інтересів з приводу подання документів для зняття його з реєстраційного обліку за місцем проживання. Відповідно до акту складеного 13.07.2020 року комісією та посвідченого директором ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир», за участю свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за даною адресою з 2012 року по теперішній час. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушеного її права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічного правового висновку 16 листопада 2016 року дійшов Верховний Суд України у справі № 6-709цс16. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої, другої статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Виходячи із наведеного, встановивши, що житловий будинок по [ADDRESS] у власності позивача, тому [PERSON] , який не проживає у вказаному будинку з 2012 року та не є членом сім`ї позивача, втратив право користування житловим приміщенням, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved