Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з позовом, посилаючись на порушення відповідачем [PERSON] договірних зобов`язань по сплаті коштів за наданий йому кредит, а тому, збільшивши позовні вимоги, порушував питання про стягнення в солідарному порядку з нього та поручителя [PERSON] заборгованості в розмірі 172 900,56 доларів США, та 3 083 031,13 грн., яка складається з: простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 80 772 доларів США; простроченої заборгованості по процентам в розмірі 92 128,56 доларів США; пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 1 588 647,08 грн. та пені за несвоєчасну сплату процентів в розмірі 1 494 384,05 грн. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року уточнені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість за Кредитним договором № 03/07/840 від 24.01.2007 року станом на 18.09.2017 року у розмірі 172 900 доларів 56 центів США та 3 083 031 грн. 13 коп. Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» понесені судові витрати в сумі 1 820 гривень. В задоволенні позовних вимог до [PERSON] відмовлено. Постановою Апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2018 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року в частині стягнення заборгованості з [PERSON] скасовано та прийнято в цій частині постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту - 80 772 000 доларів США, з них: строкова заборгованість 52 506 доларів США та прострочена заборгованість 28 266,00 доларів США; заборгованості про процентах - 11 551, 25 доларів США, з них: поточна заборгованість - 764,67 доларів США, прострочена заборгованість 10 786, 58 доларів США, а всього 92 323, 25 доларів США та пеню - 40 976,15 грн., з них: пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 29 967,43 грн. та пеня за несвоєчасну сплату процентів - 11 008,72 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено, в решті рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2018 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до [PERSON] скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивача в суді просив про задоволення позову в частині стягнення заборгованості з [PERSON] з викладених у ньому підстав. В ході нового судового розгляду справи представник відповідача подав відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому зазначив, що позовні вимоги банку про стягнення збитку, спричиненого внаслідок різниці курсу на день ухвалення судового рішення про стягнення боргу в доларах США в гривневому еквіваленті і є безпідставними. Відтак визнав позов частково, вважав, що основна сума заборгованості (тіло кредиту), що підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача становить: 80 772 доларів США * 5,05 (офіційний курс Національного банку України станом на час отримання кредиту 24 січня 2007 року та на час укладання додаткової угоди 25 жовтня 2007 року) = 407 898,60 грн. / 28,4681 (офіційний курс НБУ станом на 30 листопада 2020 року) = 14 328,27 доларів США. Крім того зазначив, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту (31 березня 2010 року) незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Посилався на те, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Представник відповідача в суді позовні вимоги визнав частково, не заперечив проти стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14 328,27 доларів США, в задоволенні решти позовних вимог просив відмовити викладених у відзиві підстав. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, 24 січня 2007 р. між позивачем та [PERSON] укладено Кредитний договір за №03/07/840, згідно якого позивач надав відповідачу кредит на споживчі цілі у розмірі 59 400 доларів США на строк з 24 січня 2007 року по 24 січня 2012 року зі сплатою 12% річних за користування кредитом. Згідно п. 3.1.1. Кредитного договору позивач відкрив [PERSON] рахунок № [NUMBER] та видав кредит у сумі 59 400 доларів США. Відповідно до п. 3.2.8 Кредитного договору банк зобов`язувався на залишок простроченої заборгованості за кредитом нараховувати проценти, виходячи із 13% річних, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості. Відповідно до ч. 2 п. 3.3.2. Кредитного договору у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом сплачуються проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, встановленої п. 2.3.8. договору, тобто 13 %, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості. Відповідно до ч. 1 п. 5.3. Кредитного договору за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, відповідач зобов`язувався сплатити позивачу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та пеню у розмірі 25 % річних від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності. Пунктом 5.8 кредитного договору сторони також погодили, що строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суму заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору. 25 жовтня 2007 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №03/07/840 від 24 січня 2007 року, якою внесені зміни до п. 1.1 Кредитного договору, а саме банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у розмірі 10 5000 доларів США на строк з 25 жовтня 2007 року по 24 січня 2012 року зі сплатою 12% річних за користування кредитом. Додатковою угодою внесені зміни до п. 3.1.1. Кредитного договору, згідно яких банк відкрив позичальнику позичковий рахунок № [NUMBER] та видав позивальнику 53 520 доларів США з позичкового рахунку № [NUMBER] в Оболонському відділенні №52 ВАТ АБ «Укргазбанк» на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] в Оболонському відділенні №52 ВАТ АБ «Укргазбанк». Як вбачається з заяви про збільшення позовних вимог, кредитором після звернення до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості та після спливу строку дії договору станом на 18 вересня 2017 року нараховано заборгованість за кредитним договором в розмірі 172 900, 56 доларів США, та 3 083 031,13 грн., яку складено з: простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 80 772 доларів США; простроченої заборгованості по процентам в розмірі 92 128,56 доларів США; пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 1 588 647,08 грн. та пені за несвоєчасну сплату процентів в розмірі 1 494 384,05 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Як передбачено ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі невиконання зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилами ст.ст. 1048 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (позики) та сплатити проценти у разі відсутності іншої домовленості сторін за користування кредитними коштами щомісячно до дня повернення кредиту. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції). 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, суд має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19). Як вбачається з постанови Верховного Суду від 12 серпня 2020 року, якою скасовані рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2018 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до [PERSON] , у позичальника з позивачем виникли кредитні відносини, однак суди належно не дослідили зміст кредитного договору, не з`ясували, чи був дотриманий обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а отже, не з`ясували, які права й обов`язки мали сторони таких відносин при укладенні та виконанні умов кредитного договору. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як пояснив в суді представник позивача документи складені при здійсненні досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту у банку відсутні, а тому він не може ані спростувати, ані підтвердити факт того, що такий порядок був дотриманий. Крім того посилався на те, що заяву про збільшення позовних вимог банком подано 24 жовтня 2017 року, тобто вже після закінчення строку дії кредитного договору, а тому дотримання обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту вже не потребувалося. Разом з тим, такі доводи представника позивача на увагу суду не заслуговують, коли викладені в постанові Верховного Суду висновки, здійснені вже під час розгляду уточненої позовної заяви ПАТ АБ «Укргазбанку», які є обов`язковими для суду при новому розгляді справи. Враховуючи, що обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту передбачений ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачем не дотримано, коли докази про протилежне суду останнім не подано, з огляду на висновки викладені Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року, які згідно з ч. 5 ст. 411 ЦПК України є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, суд доходить висновку про відсутність порушених прав позивача в цій справі, і як наслідок стягнення з відповідача коштів про які йдеться в заяві про збільшення позовних вимог. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Слушними також є доводи представника відповідача про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення додаткової угоди до договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Відтак послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 13 лютого 2019 року №2-884/10). У той же час, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Викладене ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц. Таким чином, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з відповідача [PERSON] суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 80 772 доларів США. Що стосується доводів представника відповідача, про те, що основна сума заборгованості (тіло кредиту), яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача становить 14 328,27 доларів США, тобто з розрахунку офіційного курсу Національного банку України станом на час отримання кредиту 24 січня 2007 року та на час укладання додаткової угоди 25 жовтня 2007 року, то суд зазначає наступне. Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема кредиту, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак отримана відповідачем сума тіла кредиту в іноземній валюті, зокрема в доларах США, за правилами частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, має бути повернута останнім також в іноземній валюті. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути суму отриманого але непогашеного тіла кредиту в розмірі 80 772 доларів США і тим самим позов задовольнити частково. Крім того представником позивача представлено документальне підтвердження понесених ним судових витрат, які згідно ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: partial