Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 43500,00 грн. та проценти за користування коштами в розмірі 9269,00 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, представник позивача посилається на те, що між позивачем та ТОВ «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого ТОВ «Еталон» взяло на себе зобов`язання придбати предмет лізингу у вигляді автобус БАЗ АО79.53 та передати предмет лізингу у користування позивача на строк та на умовах, передбачених цим договором.04.08.2017 року на виконання умов договору позивач сплатила суму у розмірі 87000,00 грн. На підставі додаткової угоди відповідач повернув частину коштів у сумі 43 500,00 грн. , оскільки сторони дійшли згоди вважати основний договір розірваним за взаємною згодою. Однак, вказаний договір вважає нікчемним. Представник позивача зазначила, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують права позивача як споживача. Крім того, представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, де просить стягнути з відповідача проценти за користування грошовими коштами, оскільки позовні вимоги заявлені щодо повернення майна, яке було набуте відповідачем без достатньої правової підстави. Посилаючись на зазначені обставини просить стягнути з відповідача сплачені кошти за нікчемним договором та проценти за користування коштами. У судове засідання з`явилась представник позивача Колодій Ю.Ю., зазначила, що позовні вимоги та збільшені позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Враховуючи те, що представник позивача не заперечувала щодо проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлений відповідач свого представника в судове засідання не направив, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши учасників справи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Встановлено, що 04.08.2017 року між ТОВ «Еталон» (лізингодавець) і позивачем (лізингоодержувач) укладено письмовий договір № 005456 фінансового лізингу, предметом якого є автобус БАЗ АО 79.53. 04.08.2017 року, відповідно до квитанції №0.0.821143063.1 на рахунок ТОВ «Еталон» позивачем перераховано грошові кошти в розмірі 87000,00 грн., як оплата згідно договору. 07.11.2017 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу № 005456 від 04.08.2017 року. Згідно даної угоди сторони дійшли згоди вважати основний договір розірваним за взаємною згодою сторін з моменту підписання угоди, погодили що лізингоодержувач в день укладення основного договору сплатив на рахунок лізингодавця комісію за організацію у розмірі 87000,00грн., домовилися, що лізингодавець поверне лізингоодержувачу 50% від комісії за організацію у розмірі 43500,00грн. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 зазначеного Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Положеннями укладеного договору передбачено, що лізингодавець зобов`язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1. договору). Згідно п. 5.1 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, сплатити різниці вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п. 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмету лізингу. У п. 2.1 Договору фінансового лізингу визначено терміни, які вживаються в договорі. З терміну комісія за організацію вбачається, що це одноразова плата лізингоодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводження договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов`язані з його виконанням( утому числі не зазначені у цьому договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання). Відповідно до п. 4 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору. З оспорюваного позивачем договору вбачається, що при його укладенні відповідачем у його умови були включені обов`язки, які, на думку суду, є несправедливими щодо позивача, як споживача. Пунктом 12.2 Договору встановлена відповідальність позивача, як лізигоодержувача, за несвоєчасне внесення лізингових платежів у вигляді пені в розмірі 0,15 % від суми заборгованості за кожен день прострочення. Пунктами 12.3 та 12.4 Договору встановлена відповідальність позивача, як лізингоодержувача, у вигляді штрафу за використання предмету лізингу не за призначенням, створення перешкод лізингодавцю в інспектуванні предмета лізингу, розмір якого становить 10 % та 5% відповідно від загальної вартості предмета лізингу. Статтею 12 Договору врегульовано порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу. З аналізу даної статті вбачається, що нею встановлена лише відповідальність позивача, як лізингоодержувача, при цьому відповідальність відповідача, як лізингодавця, умовами договору не передбачена. Зі змісту договору не вбачається також будь-якої інформації щодо виробника та продавця товару, його місцезнаходження. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). З цього випливає, що фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. Тобто, таким чином захищається право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Виходячи з цього, суд вважає, що ціна, марка автомобіля, рік випуску, його технічні характеристики, а іноді постачальник (продавець) в сукупності індивідуалізує предмет лізингу. Однак, як зазначено вище, постачальник (продавець) автомобіля у Договорі при його укладенні визначений не був, що Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. 2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. Таким чином, невизначеність у договорі індивідуальних ознака предмету лізингу є порушенням прав позивача, так, як враховуючи його індивідуальні ознаки може змінитись його ціна і як наслідок, деякі умови договору. Відповідно до ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону визначено «несправедливі умови договору» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. З аналізу даної норми закону випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Статтями 1, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов`язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року та інших. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Як зазначалось вище, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а також загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 04.08.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Еталон», нотаріально посвідчено не було. В той же час судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. За змістом ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки позовні вимоги заявлені щодо повернення майна, яке було набуте відповідачем без достатньої правової підстави, а тому, у відповідності до ч.2 ст.214 ЦК України відповідач повинен сплатити позивачу проценти за користування грошовими коштами. У відповідності до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами . Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Натомість, положення статті 536 ЦК України не містить чіткого розміру процентів за користування чужими грошовими коштами та відсилають до умов договору чи спеціальної норми закону. Оскільки законом не визначено розмір процентів у випадку користування чужими грошовими коштами без достатньої правової підстави, а відтак, є усі підстави врегулювання цієї прогалини за рахунок застосування аналогії закону. Відповідно до ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Факт користування чужими грошовими коштами юридично дуже схожий на відносини позики, коли одна особа дозволяє іншій правомірно користуватись її коштами. Якщо в договорі позики сторони не встановили розмір процентів, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідач отримав від позивача грошові кошти, які позивач вважає безпідставно набутими, 04 серпня 2017 року, що підтверджується квитанцією від 04.08.2017р., що була додана до позовної заяви. Розмір облікової ставки НБУ у необхідні для розрахунку періоди становив: 1) з 03.08.2017р. до 27.10.2017р. - 12,5 % річних; 2) з 27.10.2017р. до 15.12.2017р. - 13,5 % річних; 3) з 15.12.2017р. до 26.01.2018р. - 14,5 % річних; 4) з 26.01.2018р. до 02.03.2018р. - 16,0 % річних; 5) з 02.03.2018р. до 13.07.2018р. - 17,0 % річних; 6) з 13.07.2018р. до 07.09.2018р. - 17,5 % річних; 7) з 07.09.2018р. по даний час - 18,0 % річних. Сума коштів, які відповідач безпідставно утримує в себе, становить 43500,00 грн. Розмір процентів по періодах становитиме: 1)за період з 04.08.2017р. до 27.10.2017р. (84 дні): 43500,00 грн. х 12,5 % річних / 365 днів х 84 дні = 1251,37 грн.; 2)за період з 27.10.2017р. до 15.12.2017р. (49 днів): 43500,00 грн. х 13,5 % річних / 365 днів х 49 днів = 788,36 грн.; 3)за період з 15.12.2017р. до 26.01.2018р. (42 дні): 43500,00 грн. х 14,5 % річних / 365 днів х 42 дні = 725,80 грн.; 4)за період з 26.01.2018р. до 02.03.2018р. (35 днів): 43500,00 грн. х 16,0 % річних / 365 днів х 35 днів = 667,40 грн.; 5)за період з 02.03.2018р. до 13.07.2018р. (133 дні): 43500,00 грн. х 17,0 % річних / 365 днів х 133 дні = 2694,62 грн.; 6)за період з 13.07.2018р. до 07.09.2018р. (56 днів): 43500,00 грн. х 17,5 % річних / 365 днів х 56 днів = 1167,95 грн.; 7)за період з 07.09.2018р. по 07.12.2018р. (92 дні): 43500.00 грн. х 18,0 % річних / 365 днів х 92 дні = 1973,59 грн. Представником позивача на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу було надано наступні докази: ордер серії ЛВ №216 від 10.08.2019 р. на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Юхименко Р.І.; копію свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю Юхименко Р.І. № 606 від 08.11.1996 року. Оскільки відповідачем не заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 137 ЦПК України, вказана сума підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved