Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Приватне сільськогосподарське підприємство «Слобода» (надалі ПСП «Слобода») звернулося до суду з позовом, в якому просять стягнути з відповідача [PERSON] на їхню користь 225334,31грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в сумі 222004,25грн. та судовий збір в сумі 3330,06грн. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 06.09.2016 року ревізією підзвітних відповідачеві [PERSON], яка з 18.06.2004 року по 15.09.2016 року працювала в ПСП «Слобода» комірником бригади №1, товарно-матеріальних цінностей виявлено нестачу, а саме, цукру 41505кг на суму 191338,05грн. та комбікорму 3239кг на суму 30666,20грн., всього на суму 222004,25грн. Нестача виникла в результаті усвідомлених дій відповідача, як матеріально відповідальної особи, по веденню обліку товарно-матеріальних цінностей. Добровільно відшкодувати завдану шкоду підприємству, відповідач не погоджується. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Звіздовський В.А. позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги не визнали, просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін,свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з 18.06.2004 року по 15.09.2016 року перебувала з позивачем ПСП «Слобода» в трудових правовідносинах, працюючи на посаді комірника бригади №1 ПСП «Слобода», згідно наказу №49 від 18.06.2004 року та наказу №70 від 15.09.2016 року, що підтверджується довідкою, виданою Приватним сільськогосподарським підприємством «Слобода» 05.10.2016 року №139. (а.с.15). 18.06.2004 року між приватним сільськогосподарським підприємством «Слобода» в особі директора [PERSON], та [PERSON] укладено договір про повну матеріальну відповідальність працівника за передані їй матеріальні цінності. (а.с.3). З метою перевірки своєчасності видачі продукції орендодавцям за оренду земельних паїв та ведення обліку матеріальних цінностей, що зберігаються в продуктових складах, за які відповідає комірник [PERSON] по приватному сільськогосподарському підприємству «Слобода» видано директором наказ №93 від 01.09.2016 року. (а.с.4). Із копії Акту від 6 вересня 2016 року вбачається, що при передачі матеріальних цінностей комісія виявила нестачу матеріальних цінностей у [PERSON], а саме: цукор - 41505кг, комбікорм - 3239кг. (а.с.5-8). Із бухгалтерської довідки від 05 жовтня 2016 року №140 встановлено, що вартість товарно-матеріальних цінностей згідно акту від 06.09.2016 року становить: цукор - 41505кг на суму 191338,05грн., комбікорм - 3239кг на суму 30666,20грн., загальна сума збитків становить 222004,25грн. (а.с.16). Із письмового заперечення представника відповідача адвоката Неживка І.В. вбачається, що посада комірника не відноситься до посад, з якими підприємство може укладати договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до Переліку посад і робіт, що заміщаються та виконуються працівниками з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей,переданих їм для зберігання, обробки, продажу,перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС №447/24 від 28.12.1977 року. Тобто, підприємство не мало право укладати даний договір з відповідачем, тому не може прийматися в якості доказу. Крім того, поданий акт позивачем від 06.09.2016 року складений на підставі книги складського обліку матеріалів 2016 року, що не є первинним документом, та не є належним та допустимим доказом. Відповідно до ст.3 ЦПК України, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Як встановлено судом, між приватним сільськогосподарським підприємством «Слобода» в особі директора [PERSON], та [PERSON] 18.06.2004 року укладено договір про повну матеріальну відповідальність працівника за передані їй матеріальні цінності. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що суд розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття),переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), зобов'язаний перевірити,чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність,якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі. Відповідно до ст.135-1 КЗпП, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт, що заміщаються та виконуються працівниками з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей,переданих їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування у процесі виробництва» затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС №447/24 від 28.12.1977 року, і дана постанова є чинною та продовжує діяти в Україні по даний час, посада комірника не передбачена в даному Переліку посад з якими можливо укладати договори про повну матеріальну відповідальність, тому укладений договір між приватним сільськогосподарським підприємством «Слобода» в особі директора [PERSON], та [PERSON] про повну матеріальну відповідальність від 18.06. 2004 року не має юридичної сили. Крім того, однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов'язаної із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей. Однак, на виконання припису ч.1 ст.60 ЦПК України, позивачем не надано суду посадової інструкції комірника, де зазначаються обов'язки працівника, тому, не можливо встановити, що робота комірника безпосередньо пов'язана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей. Відповідно до ч.2,ч.3 ст.130 КЗпП, при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної ,чи кримінальної відповідальності. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобовязаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно зі ст. ст.130,135-3,137 КЗпП України, залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, зясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними який майновий стан працівника. Статею 138 КЗпП передбачено, що обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.135-3 КЗпП, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Отже, в силу вимог норми ст.135-3 КЗпП, єдиним допустимим доказом, який підтверджує факт завдання шкоди працівником підприємству є дані бухгалтерського обліку, однак в матеріалах справи відсутні відповідні докази. Згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №116 «Порядком визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей», розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. Позивач в підтвердження розміру збитків, заподіяних відповідачем, не надав висновок з незалежної оцінки, не надав даних бухгалтерського обліку, на підставі яких визначено розмір збитків в сумі 222004,25грн. Крім того, представник позивача в судовому засіданні відмовився від проведення судової бухгалтерської експертизи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи, що позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено факт заподіяння шкоди відповідачем при виконанні нею трудових обов'язків, зокрема не підтверджено наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій відповідача обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, в чому полягає її вина, не надано доказів, що відповідач отримувала матеріальні цінності у встановленому законом порядку, що їх нестача спричинена внаслідок порушення нею трудових обов'язків, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків, відсутні, тому, в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed