Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Представник позивача звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом, в якому просить визнати за позивачем право на земельну частку (пай) розміром 8,84 в умовних кадастрових гектарах, рівному для всіх колишніх членів КСП ім.Чапаєва Новопсковського району Луганської області. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що позивач з 20.06.1991 по 08.02.1997 був членом КСП ім.Чапаєва Новопсковського району Луганської області. 30.03.1995 Новопсковською районною радою народних депутатів був виданий Державний акт на право колективної власності на землю серії ЛГ № 3100000003 по КСП ім.Чапаєва Новопсковського району Луганської області, в додатку до якого за № 458 внесений позивач [PERSON] . З часу видачі КСП ім.Чапаєва » Державного акту на право колективної власності на землю позивач не отримував ні сертифікат на право на земельну (частку) пай , ні Державний акт на право власності на земельну ділянку . Вважає, що позивач має право на зазначену земельну ділянку, однак був неправомірно позбавлений права на отримання сертифікату на право на земельну (частку) пай . У зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 08.06.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 30.06.2021. 30.06.2021 в підготовчому судовому засіданні було оголошено перерву до 06.08.202 в зв`язку з витребуванням доказів. 06.08.2021 підготовче судове засідання було відкладено до 26.08.2021 за клопотанням представника позивача та продовжено строк проведення підготовчого судового засідання на тридцять днів до 06.09.2021 року. 26.08.2021 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 20.09.2021. 20.09.2021 розгляд справи було відкладено до 12.10.2021 в зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. 12.10.2021 за клопотанням представника позивача було залучено в якості співвідповідача Старобільську районну державну адміністрацію Луганської області, судове засідання відкладено до 08.11.2021. 08.11.2021 розгляд справи було відкладено до 07.12.2021 в зв`язку з відсутністю у представника позивача оригіналів документів. Позивач та його представник будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі , на вимогах викладених в позовній заяві наполягають. Представник відповідача Новопсковської селищної ради Луганської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача Старобільської районної державної адміністрації Луганської області заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк для звернення до суду. Про порушення свого права позивач повинен був дізнатися у 1995 році, оскільки у разі врахування його інтересів під час паювання він до теперішнього часу вже мав використати своє право і отримати сертифікат на право на земельну частку (пай) та державний акт на право власності на земельну ділянку. Але більше ніж 25 років позивач не звертався за захистом свого порушеного права. Крім того, до позовної заяви позивачем не додана заява про поновлення строків звернення до суду. З цих підстав просила відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Луганській області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, а також надав пояснення, посилаючись на те, що оскільки позивач не скористався своїм правом на отримання сертифікату на право на земельну частку (пай), протягом тривалого часу не звертався до суду із заявою про поновлення його права на земельну частку (пай). Представник третьої особи вважає, що з часу передачі КСП земель у колективну власність, тобто з 30.03.1995, позивач мав можливість дізнатись про порушення свого права на отримання земельного паю. Перебіг позовної давності для звернення позивача з відповідним позовом до суду розпочався ще в 1995 році. При цьому, позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин, які б перешкоджали йому своєчасно звернутися до суду, так само які і доказів поновлення або зупинення перебігу позовної давності. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд приходить до такого. Суд встановив, що позивач [PERSON] у період часу з 20.06.1991 по 08.02.1997 був членом КСП ім.Чапаєва Новопсковського району Луганської області, що підтверджується трудовою книжкою колгоспника серії [NUMBER] від 09.11.1991. 30.03.1995 Новопсковського районною радою народних депутатів був виданий Державний акт на право колективної власності на землю серії ЛГ № 3100000003 по КСП ім.Чапаєва Новопсковського району Луганської області, відповідно до якого КСП ім.Чапаєва передано у колективну власність землю площею 7721,3 га для сільськогосподарського використання, відповідно до рішення Новопсковської районної Ради народних депутатів від 28.10.1994. З Додатку №1 до Державного акту на право колективної власності на землю від 30.03.1995 серії ЛГ № 3100000003 по КСП ім.Чапаєва Новопсковського району Луганської області вбачається, що позивач [PERSON] доданий до Списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства за № 458. Відповідно до інформації наданої Відділом у Новопсковському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 18.05.2021 за № 339/109-21 згідно розпорядження Новопсковської РДА від 13.09.2004 за № 506 по КСП ім.Чапаєва Новопсковського району Луганської області був затверджений перерахунок розміру та вартості земельної частки (паю), площа земельної частки (паю) складає 8,84 в умовних кадастрових гектари, їх вартість станом на 01.07.1995 становить 26702,58 грн. Як зазначено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» за № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року (далі - ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року), колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року, об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Статтею 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» передбачено здійснення заходів щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування). Це право, гарантоване ч. 2 ст. 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями. Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. ч. 6, 7 ст. 6 цього Кодексу. Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян (ч. 2 ст. 23 ЗК України 1990 року). Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ від 08.08.1995 року за № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до п. 2 Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з вимогами ст. ст. 22, 23 ЗК України (у редакції від 22.06.1993 року) та Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах Колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання Колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16.04.2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Таким чином, судом встановлено, що позивач мав право на земельну частку (пай) з земель КСП ім.Чапаєва Новопсковського району Луганської області, оскільки на момент видачі державного акту він був членом даного сільськогосподарського підприємства та внесений до списку, доданого до Державного акту на право колективної власності на землю серії ЛГ № 3100000003 , виданого 30.03.1995 Новопсковською районною радою народних депутатів. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з вимогами ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. ст. 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 році, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року. З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише у травні 2021 року, доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж 25 років, він не надав. Представник відповідача зазначив про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились в ст. 76 ЦК УРСР, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у ст. 261 чинного ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення прав [PERSON] пройшло більше трьох років, а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності ним не наведено. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 04.08.2021 року (справа № 617/537/19 провадження № 61-14184св20). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача.

Outcome: dismissed