Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Представник позивачки звернувся до відповідача з позовом про виселення без надання іншо-го житлового приміщення. Вимоги мотивовано тим, що, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 люто-го 2014 року, її неповнолітньому синові - [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартира [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрований його батько [PERSON], відповідач у справі, проте ніяких домовленостей, ані усних, ані письмових у позивача з відповідачем щодо проживання ос-таннього у вказаному вище житловому будинку не має. Відповідач, своєю реєстрацією в зазна-ченій квартирі перешкоджає позивачу у здійснені права на користування його власністю, витрати з утримання майна не несе, оскільки з квітня 2016 року не проживає. Позивачка вказувала, що після розірвання шлюбу відповідач став вчиняти сварки, виганяти її з квартири, змінив замки на вхідних дверях. В зв'язку з цим позивачка була вимушена, разом з неповнолітніми дітьми, шукати інше житлове приміщення та знімати квартиру за іншою адресою, до того моменту, коли згідно рішенню Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 04.04.2016 року її примусово не вселили в належну її синові квартиру. З приводу неналежної поведінки [PERSON] сім'я позивачки змушена була звертатися до органів поліції та суду. За таких обставин, в силу ст. ст. 156, 157, 116 ЖК України, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК Укра-їни, позивачка [PERSON] просила суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав, напо-лягав на їх задоволенні з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся в порядку ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Заяв про відкладення роз-гляду справи від нього не надходи-ло, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Мігас О.Г. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає поло-женням ст. 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] 06 жовтня 2007 року уклали шлюб, після реєстрації якого позивач змінила своє прізвище на «[PERSON]» (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO], його батьком є [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а.с. 10). Згідно свідоцтву про право власності на житло квартира, яка знаходиться в [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 12). У відповідності довідці КП «ККК» від 10.01.2017 р. в квартирі [ADDRESS] мешкають позивачка та її неповнолітні діти: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до актів фактичного проживання від 10.09.2016 року та 11.01.2017 року в квар-тирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає в зв'язку з виїздом до Російської Федерації (а.с.а.с.15,16). Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 03.09.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 20). Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за за-хистом свого особистого немайнового або майнового права. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст.ст. 316, 317 ЦК України передбачають здійснення власником права власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканим, влас-ник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, вста-новлених законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, про-живання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про забо-рону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною 1 ст. 391 ЦК України також передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Ко-дексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися без-результатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб прова-диться без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п. 17 своєї Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», № 2 від 12 квітня 1985 року (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять немож-ливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні за-стереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Судом встановлено, що між сторонами існує конфлікт з приводу користування відповідачем квартирою [ADDRESS]. Так, рішенням Кахов-ського міськрайонного суду Херсонської області від 04.04.2016 року встановлено факт перешкод-жання [PERSON] власнику житла користуватися належним йому нерухомим майном (а.с. а.с.1-3, 25-26). Зі змісту наданих позивачкою квитанцій про оплату комунальних послуг (електроенергію, газо- та водопостачання) вбачається, що в період лютий - грудень 2016 року комунальні платежі відповідачем не здійснювалися, і сплачувалися тільки позивачкою (а.с. 17-18). За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача (власника будинку), оскільки доказів проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства з позивачем суду не надано, не бере участі у витратах по утриманню квартири, вчи-няє перешкоди у здійсненні власником та членам його сім'ї права володіння, користування та розпорядження житловим приміщенням, а тому в силу ч. 3 ст.116 ЖК України, підлягає виселен-ню з квартири [ADDRESS] без на-дання іншого житлового приміщення.

Outcome: approved