Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Представник позивачки адвокат Борика О.О. у листопаді 2020 року звернувся до суду з указаним позовом в інтересах [PERSON] , який мотивував тим, що позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , у якій також зареєстрований відповідач, який є її сином [PERSON] . Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, ремонтні роботи не проводив, особистих речей в будинку не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивачки на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Також, представник позивачки на обґрунтування заявлених вимог послався на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 26.02.2019 у справі №588/1486/18, яким установлено, що відповідач порушував правила співжиття за вказаною адресою квартири, через зловживання алкогольними напоями, що у січні та липні 2018 року призвело до звернення позивачки до поліції із заявами з приводу насильства у сім`ї. Крім того, представник позивачки вказав, що рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 18.10.2018 у справі №588/628/18, яким відібрано у позивача сина без позбавлення батьківських прав, мотивовано тим, що судом на підставі досліджених доказів установлено, що [PERSON] через зловживання алкогольними напоями неспроможний здійснювати свої батьківські обов`язки щодо належного виховання та утримання дитини. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач без поважної причини відсутній за місцем реєстрації понад один рік, не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення представник позивачки просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.12.2020 було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 20.01.2021 представник відповідача подав відзив на позовну заяву у якому просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що відповідач з 1992 року значиться зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] . Зазначена квартира належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] , яка є його матір`ю. На початку 2019 року позивачка змінила замки у вхідних дверях квартири, а ключів до цих замків відповідачу не дає та не дозволяє заходити та проживати у квартирі. Також представник відповідача зазначив, що 06.08.2020 Тростянецьким районним судом Сумської області у справі №588/369/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням було ухвалено рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено у зв`язку з тим, що право малолітнього [PERSON] , позбавленого батьківського піклування, на перебування у безпечному, спокійному та стійкому середовищі переважає над правом позивача користуватися житлом. Під час розгляду даної справи [PERSON] категорично заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що не допускає [PERSON] у квартиру в інтересах онука [PERSON] . Крім того, представник відповідача зазначив, що після фактичного виселення позивачкою відповідача із квартири у 2019 році, останній не міг знайти собі навіть тимчасового притулку для ночівлі. Відповідач ночував у своїх знайомих та у залі очікування залізничного вокзалу. Згодом відповідач знайшов собі кімнату у житловому будинку по [ADDRESS] , де тимчасово проживає. Власного житла [PERSON] не має. Також представник відповідача звернув увагу на те, що позивачка не надала доказів на підтвердження звернення до органів соціального захисту населення для оформлення субсидії та що їй було відмовлено. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовільнити з підстав зазначених у позовній заяві. Також позивачка пояснила, що відповідач проживаючи у квартирі створював нестерпні умови, у квартирі був безлад, холодильник пустий, дитину нічим було нагодувати, поламав замок. Два тижні квартира взагалі була відчинена. Вона поміняла замок, а ключів відповідачу не віддала, так як він усе виносив з квартири. Вона не могла залишати відповідача у квартирі з дитиною. Потім вона замінила двері квартири на нові. Відповідач знав, що вона йому вже не дасть ключі від квартири. До квартири вона відповідача вже не впустить. З приводу отримання субсидії вона зверталася, але письмово їй не було відмовлено. Представник позивачки пояснив, що позивачка не впускала відповідача у квартиру в інтересах дитини, виконуючи рішення суду. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Також відповідач пояснив, що не проживає у квартирі з 2018 року, так як позивачка його не впускає туди. Замок він не ламав. Коли він намагався потрапити у квартиру позивачка викликала поліцію. Представник відповідача пояснив, що не оспорює факт відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання, але не погоджується з тим, що відповідач не проживає там з неповажних причин, бо позивачка створила перешкоди для доступу до житлового приміщення. Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що вбачається із свідоцтва про право власності на квартиру від 25.11.2002 (а.с. 4). У зазначеній квартирі з 09.06.1992 значиться зареєстрованим відповідач, який є сином позивачки, що вбачається з паспорта відповідача, будинкової книги для прописки громадян та довідки Тростянецької міської ради (а.с. 5-8). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається відсутність відомостей про нерухоме майно належне [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (а.с. 38). Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 26.02.2019 ухваленим у справі №588/1486/18 було відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про виселення з квартири. Мотивуючи вказане рішення, суд, крім іншого зазначив, що [PERSON] не проживає у квартирі позивачки з метою уникнення конфліктних ситуацій через неприязні відносини між сторонами та через заміну позивачем замків до вхідних дверей, що унеможливлює для відповідача проживання у квартирі за місцем його реєстрації (а.с. 45-46). Рішенням Тростянецького\~районного суду\~Сумської області\~від 06.08.2020\~ухваленим у\~справі №588/369/20\~було залишено\~без задоволення\~позов [PERSON] \~до [PERSON] \~про усунення\~перешкод у\~користуванні житловим\~приміщенням.\~Обґрунтовуючи зазначене\~рішення,\~суд,\~крім іншого\~зазначив,\~що оскільки у цій справі за установлених судом обставин право малолітнього\~\~ [PERSON] , позбавленого батьківського піклування на перебування у\~безпечному, спокійному та стійкому середовищі переважає над правом повнолітнього та працездатного позивача користуватись житлом за\~адресою: [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що немає наразі підстав для задоволення позову [PERSON] за відсутності рішення суду про повернення позивачу сина і доказів втрати малолітнім [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 48-51). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона проживає у будинку [ADDRESS] та знає відповідача давно. У 2019-2020 роках відповідач не проживав у квартирі позивачки. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона проживає у будинку [ADDRESS] та знає відповідача. Протягом 2019-2020 років вона не бачила відповідача у будинку. Останній раз він був у 2018 році. Також свідок повідомила, що коли відповідач проживав у будинку, то випивав і приїжджала поліція. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що влітку 2019 року відповідач прийшов до нього та розповів, що його вигнала мати і не пускає в квартиру. Відповідач жив у нього пару днів, а потім він знайшов відповідачу місце проживання. На даний час, близько трьох тижнів відповідач знову живе у нього, так як йому ніде жити. Також свідок повідомив, що між позивачкою та відповідачем були сварки. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що у 2019 році відповідач приходив до нього 3-4 рази і він дозволяв відповідачу переночувати у нього кілька разів. Відповідач розповідав, що його не пускають жити додому. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України),\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частини першої\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 Житлового кодексу Української РСР\~(далі -\~ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК УРСР\~до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України\~передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази та покази свідків, суд вважає, що стороною позивача доведено факт відсутності відповідача понад один рік у житловому приміщенні належному позивачці на праві приватної власності, а саме, квартирі [ADDRESS] . Крім того, зазначена обставина була визнана стороною відповідача. Разом з тим, зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, про те, що позивачка змінила замок вхідних дверей квартири і не дала ключів від квартири відповідачу, чим фактично позбавила його можливості доступу до спірної квартири та проживання у ній, суд вважає, що позивач з поважних причин не проживає за зареєстрованим місцем проживання, оскільки позивачка перешкоджає цьому. Також суд вважає необхідним зазначити, що оскільки у 2020 році відповідач звертався до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , отже зазначене свідчить, що він не втратив інтерес до квартири за зареєстрованим місцем проживання. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач не втратив інтерес до спірної квартири, в якій зареєстрований, і яка є його єдиним житлом, а його непроживання в ній понад рік пов`язане з об`єктивними причинами, та не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Зазначений висновок суду відповідає висновку викладеному Верховним Судом у постанові від 14.12.2020 по справі №161/8070/19. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При ухваленні\~рішення суд\~не приймає як належний доказ, наданий стороною відповідача, розпорядження голови Тростянецької районної державної адміністрації від 19.11.2020 №317-ОД, яким [PERSON] було визначено способи участі у вихованні малолітнього сина [PERSON] , оскільки зазначений доказ не містять інформацію щодо предмета доказування у даному спорі. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає з а необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивачки, відповідно до положень ст.\~141 ЦПК України понесені нею судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed