Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський хлібзавод № 9» 23 листопада 2018 року звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 06.09.2011 року між приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський хлібзавод № 9» та [PERSON] укладено трудовий договір, за умовами якого [PERSON] зобов`язувався виконувати перевезення хлібобулочних та кондитерських виробів виробництва приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський хлібзавод № 9» та його автотранспортом. 19.03.2018 року [PERSON] , керуючи автомобілем ГАЗ 3307, реєстраційний номер [NUMBER] , здійснив дорожньо-транспортну пригоду - зіткнення з автомобілем Рено Магнум, реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок чого останньому було нанесено збитків на суму 80 388,12 грн. Автомобіль ГАЗ 3307, реєстраційний номер [NUMBER] , є власністю приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський хлібзавод № 9»та був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 32/12-161-005480 від 18.07.2018р. За умовами цього договору та умовами угоди про відшкодування збитків та розміру страхового відшкодування з приводу ДТП, що мало місце 19 березня 2018 року від 28.08.2018р., потерпілому в ДТП [PERSON] було виплачено матеріальний збиток (страхове відшкодування) у розмірі 49 888,12 грн. Різницю між загальною сумою нанесеної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини [PERSON] та страховим відшкодуванням в розмірі 30 000,0 грн. було частинами виплачено потерпілому ПрАТ «Дніпропетровський хлібзавод № 9». Дорожньо-транспортна пригода 19.03.2018 р., сталося внаслідок порушення Правил дорожнього руху водієм автомобіля ГАЗ 3307, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] Винуватість відповідача підтверджується постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 25.04.2018р. по справі № 199/2161/18. Відповідач керував автомобілем ГАЗ 3307, реєстраційний № [NUMBER] , на підставі трудового договору від 06.09.2011 року та подорожнього листа № ДХ-0002628 від 19.03.2018р. З [PERSON] , у відповідності до вимог діючої Постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС № 447/24 від 28.12.1977 р., 08.09.2011 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, так як відповідач виконує роботу пов`язану з одержанням, перевезенням та передачею матеріальних цінностей. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача спричинений матеріальний збиток, як різницю між загальною сумою нанесеної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та страховим відшкодуванням у розмірі 30 000,00 грн. та судові витрати в розмірі 1 841,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Від представника позивача Шелудько І.І. надійшла заява з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Від відповідача [PERSON] надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 березня 2018 року близько 18:00 год. в м. Дніпро по пр. Мануйлівському, в районі будинку № 7, водій [PERSON] , керуючи автомобілем ГАЗ 3307, реєстраційний номер [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем Рено Магнум, реєстраційний номер [NUMBER] , з напівпричепом «Chereau», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , тим самим порушив вимоги п. 12.1 ПДР. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, пасажир [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 25 травня 2018 року по справі № 199/2161/18 [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 19). Автомобіль ГАЗ 3307, реєстраційний номер [NUMBER] , є власністю приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський хлібзавод № 9»та був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 32/12-161-005480 від 18.07.2018р. (а.с. 14-17). За умовами цього договору та умовами угоди про відшкодування збитків та розміру страхового відшкодування з приводу ДТП, що мало місце 19 березня 2018 року від 28.08.2018р., потерпілому в ДТП [PERSON] було виплачено матеріальний збиток (страхове відшкодування) у розмірі 49 888,12 грн. Різницю між загальною сумою нанесеної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини [PERSON] та страховим відшкодуванням в розмірі 30 000,00 грн. було частинами виплачено потерпілому ПрАТ «Дніпропетровський хлібзавод № 9» (а.с. 20). Відповідач керував автомобілем ГАЗ 3307, реєстраційний № [NUMBER] , на підставі трудового договору від 06.09.2011 року (а.с. 6) та подорожнього листа № ДХ-0002628 від 19.03.2018р. (а.с. 13). 08.09.2011 року між [PERSON] та ПрАТ «Дніпропетровський хлібзавод № 9» було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 7). Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19 березня 2018 року, виконував трудові (службові) обов`язки, а саме здійснював перевезення хлібобулочних та кондитерських виробів виробництва приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський хлібзавод № 9», у зв`язку з чим відповідальність відповідача регулюється нормами трудового законодавства. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за неодержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі, оскільки відповідно до положень ст. 132 КЗпП України, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заподіяна шкода у розмірі середнього місячного заробітку відповідача. Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно довідки про заробітну плату від 07 листопада 2018 року заробітна плата [PERSON] з травня 2018 року по жовтень 2018 року складає 65 330,31 грн. (а.с. 9). Отже, в рахунок відшкодування шкоди належить стягнути з [PERSON] на користь приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський хлібзавод № 9»у розмірі середньомісячного заробітку відповідача, який складає 10 888,39 грн. Згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Річний строк для стягнення з працівника матеріальної шкоди не пропущено, оскільки днем виявлення прямої дійсної шкоди є 28 серпня 2018 року, день укладення угоди про відшкодування збитків та розміру страхового відшкодування, яким визначено розмір завданої шкоди приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський хлібзавод № 9». Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 639,51 грн. (1 762,00*10 888,39/30 000,00) На підставі викладеного та

Outcome: partial