Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики в письмовій формі, про що свідчить відповідна розписка, згідно якої [PERSON] отримано кошти в розмірі 234 756,00 дол. США. У жовтні 2011 року відповідач повернув позивачеві 100 000,00 дол. США. Однак станом на день подачі вказаного позову, відповідач не повернув залишок коштів належних позивачу в розмірі 134 756,00 дол. США. В зв'язку із зазначеними обставинами, позивач просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 134 756,00 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 1077104,71 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1350,00 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність не надав. Суд, з урахуванням думки представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи у відсутності відповідача, вважає можливим розглядати справу у його відсутність на підставі ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 23 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики в письмовій формі, про що свідчить відповідна розписка, згідно якої [PERSON] отримано кошти в розмірі 234 756,00 дол. США (а.с.4). Відповідно до статті 1046 ЦК України, а договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно вимог пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В позовній заяві стверджується, що в жовтні 2011 року відповідач повернув позивачеві 100 000,00 дол. США. Згідно копії розписки від 23 лютого 2011 року позичальник (Позивач) отримав у власність від позикодавця грошові кошти в розмірі 234756,00 дол. США (а.с.4). 14.08.2013 року позивачем була направлена відповідачу Вимога про повернення коштів відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України (а.с.5). Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. На виконання зазначеної норми закону, позивачем [PERSON] було направлено вимогу 14.08.2013 року про повернення коштів,яку відповідач [PERSON] отримав поштою 03.09.2014 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.5-7). Проте, відповідачем не було погашено заборгованість, вимогу позивача щодо погашення заборгованості відповідач залишив без уваги. Суд прийшов до висновку, що [PERSON] були порушені умови наданої розписки від 23 лютого 2011 року та взяті на себе зобов'язання, оскільки відповідач у зазначений строк відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України грошові кошти позивачу не повернув. Відповідачем не було надано належних і допустимих доказів щодо виконання ним умов вимоги вказаної в письмовій розписці від 23 лютого 2011 року. Виходячи із вищевказаного, в судовому засіданні встановлено, що відповідач кошти взяті відповідно до вищевказаної розписки, не повернув, що підтверджує невиконання зобов'язання останнім. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а тому присуджує до стягнення з відповідача суму боргу, в розмірі 1 077 104,71 грн., які є еквівалентом 134 756,00 до. США станом на день подання позову до суду. Вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, пов'язану з підготовкою та супроводом досудового та судового процесів в розмірі 1350,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки стороною позивача не надано доказів понесених витрат у вказаному розмірі. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved