Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Представник позивачів звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 30.08.2003 р. наказом № 257 Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)було затверджено положення про порядок фінансування житла за кошти міського бюджету та кошти населення. 21.06.2004 р. [PERSON] та члени його родини звернулись до Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради 9Київської міської державної адміністрації) із заявою по участь у фінансуванні житла за програмою 50% на 50%. 27.02.2006 р. наказом № 35 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Головного управління житлового забезпечення було визначено перелік квартир (в тому числі і квартира [ADDRESS] які фінансуються за такою програмою. 12.04.2006 р. КП з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» повідомило позивачів про можливість придбати ізольовану квартиру [NUMBER] загальною площею 90,62 кв. м. у [ADDRESS] та надано 5 днів для подання заяви на придбання зазначеної квартири. 15.09.2006 р. між позивачами та Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було укладено договір № 573/М-3 про фінансування будівництва житла за програмою 50% на 50%. Предметом цього договору була участь позивачів у фінансування будівництва будинку по [ADDRESS] , об»єктом інвестування - квартира [NUMBER] загальною площею 90,62 кв.м. На виконання п. 4 Договору 28.09.2006 р. [PERSON] було проведено сплату грошових коштів на рахунок Управління в сумі 170 314,63 грн., що становить 95% вартості квартири та 3 658,75 грн. як оплата за послуги по підготовці інвестиційних документів. За умовами п. 4 Договору Управління після підписання Акта державної комісії про введення житлового будинку в експлуатацію мало сплатити різницю між 50% фактичної вартості квартири з урахуванням уточненої її загальної площі по обмірам БТІ та раніше перерахованою сумою. Проте Управління умови договору н виконало. Натомість відповідач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним інвестиційного договору. Остаточну крапку у спорі поставив Верховний Суд України, який своєю ухвалою від 30.10.2006 року залишив рішення Деснянського районного суду м. Києва, яким відмовлено у задоволенні вимог позову без змін. Протягом 2009-2010 років позивач звертався до Управління із заявами щодо виконання умов договору. Натомість 23.12.2010 р. позивачів повідомлено про те, що квартиру [ADDRESS] (адреса будинку після його введення в експлуатацію) про інвестовано іншою особою. Як з»сувалось на зазначену квартиру видано свідоцтво на право власності [PERSON] 12.08.2008 року. За таких обставин позивачі просять суд визнати дії Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА щодо виконання договору про фінансування будівництва житла за програмою «50Х50» № 573/М-3 від 15.09.2006 року укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) незаконними; зобов»язати відповідача виконати умови договору. В судовому засіданні [PERSON], представник позивачів підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, натомість надав заяву про застосування строків позовної давності. Зазначив, що укладений між сторонами договір протягом 2008-2010 року був предметом розгляду у судах. Як зазначено в позові 23.12.2010 р. Головне управління житлового забезпечення повідомило [PERSON] та членів його родини про те, що квартира [ADDRESS] профінансована іншою сім»єю та видано свідоцтво про право власності на житло. Таким чином, позивачі ще в 2010 році знали про порушення на їх думку, прав. За таких обставин просить суд відмовити у задоволенні позови з підстав пропущення строку позовної давності. Вислухавши пояснення [PERSON], представника позивачів, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що 15 вересня 2006 р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було укладено договір про фінансування будівництва житла за програмою «50Х50» № 574/М-3. Предметом договору є участь «Інвестора» - позивачів у фінансуванні будівництва житлового будинку [ADDRESS] із розрахунку: 50% - за кошти міського бюджету, 50 % - за кошти громадян. Об»єкт інвестування - квартира [NUMBER], загальна площа - 90,62 кв. м. в [ADDRESS] Вартість об»єкту інвестування 950%) складає 182 937,31 грн. з ПДВ, виходячи з вартості будівництва 2 018,73 грн. за 1 кв. м. загальної площі квартири згідно з проектом. Плановий термін введення будинку в експлуатацію - ІІ квартал 2007 р. Також сторони домовились про те, що після здійснення інвестором розрахунку вартості об»єкта, та зняття його сім»ї з квартирного та реєстраційного обліку йому надається свідоцтво про право власності на квартиру або ордер. Як свідчать матеріали справи позивачем здійснено розрахунок, передбачений договором відповідно до вимог угоди у 2006 році. Дана обставина не заперечується відповідачем. 15.09.2010 року [PERSON] повідомлено, що об»єкт інвестування, який є предметом інвестиційного договору № 573/М-3 від 15.09.2006 р. розподілено родині [PERSON] Позивач, представників позивачів зазначають, що права інвесторів порушено, а тому вони і звернулись до суду з даним позовом. В судовому засіданні встановлено, що зобов»язання взяті на себе за договором про фінансування будівництва житла за програмою «50Х50» № 574/М-3 від 13.09.2006 р. відповідачем виконано не було. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 525 ЦПК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. З іншого боку представник відповідача не заперечуючи щодо невиконання з боку Управління умов інвестиційного договору, зазначає, що строки встановлені законом для звернення до суду за захистом прав позивачами пропущено, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Не заперечувалась під час розгляду справи, як позивачем так і їх представником, що протягом 2008 - 2010 років договір про фінансування будівництва житла за програмою «50Х50» № 574/М-3 від 15.09.2006 року був предметом спору у судах. Також визнавалось стороною позивача та обставина, що про те, що квартира, яка є предметом договору про фінансування, передана іншій родині відомо принаймні з вересня 2010 року. Згідно до приписів ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, відповідно до ст. 261 ЦК України. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов»язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й об»єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Обов»язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таку правову позицію висловив Верховний суд України за результатами розгляду справи № 6-75цс15 та виклав у постанові від 03.02.3016 р. Як свідчать матеріали справи, позов до суду позивачами подано у грудні 2015 року. Під час розгляду справи поважності причин пропуску строку позовної давності позивачами, їх представником не надано. За положеннями ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд вважає за можливе застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed