Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути солідарно з Моторного (транспортного) страхового бюро України та з [PERSON] на користь позивача 2 913,95 грн.у відшкодування шкоди пов'язаної із витратами на поховання [PERSON] Стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача 20 000,00 грн. моральної шкоди завданої смертю [PERSON] внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та стягнути з відповідачів пропорційно судові витрати на оплату правової допомоги у розмірі 4 000,00 грн. Мотивуючи вимоги тим, що 10 лютого 2016 року приблизно о 19 годині 30 хвилин, [PERSON] керуючи вантажним автомобілем «МАN 134», реєстраційний номер [NUMBER] та рухаючись по автодорозі «Київ-Чоп» в напрямку до м. Львова, при проїзді її ділянки поблизу с. Бродки Миколаївського району Львівської області біля зупинки громадського транспорту «Бродки», порушив вимоги Р1п.1.5;Р2п.2.1 г), 2.3 б), д); Р 12 п. 12.3; Р 18 п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що він керуючи транспортним засобом без чинного договору обов'язкового страхування цивільної відповідальності, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода [PERSON], яка переходила проїзну частину дороги по пішохідному переході, позначеному дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 1 ПДР України, з ліва на право по ходу його руху, і яку він об»єктивно спроможний був виявити, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, що призвело до створення аварійно обстановки, і як наслідок, наїзду на пішохода. Внаслідок порушення водієм вимог ПДР України, пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження від яких померла на місці пригоди. Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 07.06.2016 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього, близьким родичам померлої, а саме брату [PERSON], який проживав однією сім»єю із померлою[PERSON] було завдано матеріальної та моральної шкоди. Враховуючи, що на момент ДТП [PERSON] не мав чинного договору обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності, то МТСБУ було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування на поховання [PERSON] у розмірі 16 536,00 грн. Разом з тим, позивачем були здійснені витрати на поховання покійної [PERSON] у розмірі 19 449,95 грн., що підтверджується належними і допустимим доказами. Враховуючи, що [PERSON] здійснював експлуатацію транспортного засобу на замовлення [PERSON], то позивач вважає що останній на підставі ст. 1172 ЦК України також має нести відповідальність за завдану позивачу матеріальну та моральну шкоду. Посилаючись на п. 41.1, 9.3 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону № 1961-ІV), різницю між фактично понесеними позивачем витратами на поховання та виплаченим МТСБУ страховим відшкодуванням у розмірі 2 913,95 грн., (19449,95 грн. - 16 536,00грн.) позивач просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та МТСБУ. Виходячи з глибини перенесених позивачем моральних страждань та тих нескінченних страждань, що будуть переслідувати його довготривалий час, моральних переживань, пов'язаних з істотними вимушеними змінами у його життєвих стосунках, часу та зусиль, які можливо хоч частково відновлять стан його психологічного здоров'я, величину моральної шкоди позивач оцінює у 200 000,00 грн. , яка на його думку, підлягає солідарному стягненню із відповідачів [PERSON] та [PERSON] Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява. Пояснив, що як було встановлено під час досудового слідства, [PERSON] 10.02.2016 року на транспортному засобі «МАN 134», реєстраційний номер [NUMBER], здійснював перевезення продуктів харчування за завданням [PERSON], що підтверджується відповідними протоколами допитів [PERSON] та [PERSON] А тому вважає, що [PERSON] та [PERSON] повинні відшкодувати позивачу солідарно моральну шкоду. Різниця між фактично понесеними витратами на поховання [PERSON] та виплаченим позивачу страховим відшкодуванням представник позивача вважає, що підлягає солідарному стягненню з [PERSON], на підставі ст. 1172 ЦК України та з МТСБУ відповідно до п. 9.3 Закону № 1961-ІV за положенням якої страхова сума за шкоду завдану життю і здоров»ю потерпілих становить 100 000,00 грн. на одного потерпілого. З огляду на означене просив про задоволення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав в частині позовних вимог до відповідача [PERSON], з підстав викладених у письмових запереченнях (а.с. 70-72). Зокрема зазначив, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа має нести відповідальність за завдання шкоди (п. 2.2. Правил дорожнього руху). Більше того, пояснив, що [PERSON] на момент ДТП не був зареєстрованим як суб'єкт підприємницької діяльності та на той час не був офіційно працевлаштованим. [PERSON] ніколи не перебував з ним ні в яких трудових відносинах, та не діяв за його замовленням. Повідомив, що 10.02.2016 року [PERSON] виїхав із [PERSON] на автомобілі у власних особистих справах. За таких обставин просив відмовити у задоволенні позову. Представник Моторно (транспортного) страхового бюро України у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Як убачається із письмових заперечень наданих представником МТСБУ від 10.07.2017 року (а.с. 100), відповідач посилається на п. 27.4 ст. 27 Закону № 1961-ІV, відповідно до умов якого МТСБУ здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання МТСБУ документів, що підтверджують такі витрати, та пред»явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плату місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Оскільки станом на момент ДТП 10.02.2016 року, мінімальна заробітна плата в України становила 1 378,00 грн., то страхова виплата склала 16 536,00 грн., яка була виплачена потерпілому. А відтак, просив відмовити у позовних вимогах до МТСБУ, оскільки різниця між виплаченим страховим відшкодуванням та фактично понесеними позивачем витратами на поховання підлягає відшкодуванню з винної у ДТП особи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Своїм процесуальним правом надати відзив на позовну заяву або письмові пояснення, не скористався. Оскільки неявка належним чином повідомлених відповідачів, від яких не надійшло заяв про відкладення розгулу справи не перешкоджає такому розгляду, суд вважає за можливе проводити його у відсутність нез»явившихся осіб. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 07.06.2016 року № 447/916/16-к [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Зі змісту вказаного вироку суду убачається, що [PERSON] 10 лютого 2016 року приблизно о 19 годині 30 хвилин, керуючи вантажним автомобілем «МАN 134», реєстраційний номер [NUMBER] та рухаючись по автодорозі «Київ-Чоп» в напрямку до м. Львова, при проїзді її ділянки поблизу с. Бродки Миколаївського району Львівської області біля зупинки громадського транспорту «Бродки», порушив вимоги Р1п.1.5;Р2п.2.1 г), 2.3 б), д); Р 12 п. 12.3; Р 18 п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що він керуючи транспортним засобом без чинного договору обов'язкового страхування цивільної відповідальності, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода [PERSON], яка переходила проїзну частину дороги по пішохідному переході, позначеному дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 1 ПДР України, з ліва на право по ходу його руху, і яку він об»єктивно спроможний був виявити, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, що призвело до створення аварійно обстановки, і як наслідок, наїзду на пішохода. Внаслідок порушення водієм вимог ПДР України, пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження від яких померла на місці пригоди. (а.с. 5). Позивач [PERSON] визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Цивільний позов потерпілий під час досудового та судового слідства не заявляв. Із матеріалів справи убачається, що похованням [PERSON] займався позивач. Вартість ритуальних послуг становить 1600 грн. та 4 750,00 грн., що підтверджується товарними чеками від 11.02.2016 року (а.с.15). Крім цього, за замовленням позивача на підставі укладеного договору від 01.04.2016 року між ФОП [PERSON] та [PERSON], було виготовлено та встановлено надгробний пам»ятник [PERSON], вартість якого склала 13 099,95 грн. та була сплачена позивачем на підставі накладної № 242 від 19.04.2016 року, що підтверджується товарним чеком № 435 від 19.04.2016 року. Таким чином, загальна сума витрат позивача пов»язаних із похованням та встановленням надгробного пам»ятника [PERSON] становить 19 449,95 грн. (1600 грн. + 4 750,00 грн. + 13 099,95 грн.). Згідно платіжного доручення № 5750 рв від 20.07.2016 року, довідки МТСБУ від 21.07.2016 року № 3/1-05/19829, МТСБУ здійснило виплату потерпілому на поховання та на спорудження надгробного пам»ятника [PERSON] у розмірі 16 536,00 грн., оскільки на момент ДТП [PERSON] не мав чинного договору обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до п. 27.4 ст. 27 Закону № 1961-ІV, Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам»ятника, за умови надання МТСБУ документів, що підтверджують такі витрати, та пред»явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плату місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Оскільки станом на момент ДТП 10.02.2016 року, мінімальна заробітна плата в Україниі становила 1 378,00 грн., то страхова виплата склала 16 536,00 грн., яка була виплачена потерпілому, що відповідає вимогам Закону. А тому суд не убачає правових підстав для стягнення різниці між виплаченим страховим відшкодуванням та фактично понесеними позивачем збитками на поховання і спорудження надгробного пам»ятника із відповідача МТСБУ. Щодо відповідальності [PERSON] за шкоду завдану потерпілому, з підстав передбачених ч. 2 ст. 1172 ЦК України, то слід зазначити наступне. Згідно із ч. 2 ст. 1172 ЦК України, замовник, відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77 та 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Представник позивача під час судового розгляду на підтвердження переконливості своїх доводів того, що [PERSON] 10.02.2016 року діяв за замовленням [PERSON], а саме: здійснював перевезення продуктів харчування за завданням останнього, посилається на протоколи допиту в якості свідків [PERSON] та [PERSON], а також на протоколи допиту [PERSON] в якості підозрюваного. Зі змісту яких убачається, що 08.02.2016 року [PERSON] прийняв з випробувальним терміном [PERSON] на посаду водія, та 10.02.2016 року на автомобілі МАN 134», реєстраційний номер [NUMBER] вони здійснили виїзд з метою перевезення продуктів харчування. Позивач зазначає, що таке перевезення здійснювалось [PERSON] за замовленням [PERSON], оскільки видом діяльності останнього являються транспортні перевезення. Суд відхиляє такі твердження представника позивача, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів у розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, того, що 10.02.2016 року [PERSON] здійснював перевезення продуктів харчування на автомобілі МАN 134», реєстраційний номер [NUMBER] за завданням [PERSON] Так, згідно довідки державної фіскальної служби ГУ ДФС у Львівській області Кам»янка Бузьке відділення Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 16.05.2017 року № 729/13-20-13-00, [PERSON], перебував на обліку в ДПІ Кам»янка-Бузькому районі як суб»єкт підприємницької діяльності у період з 28.12.1993 року по 20.10.2004 року та з того часу знятий з обліку платника податків. Станом на 16.05.2017 року не зареєстрований як ФОП чи самозайнята особа. Доказів перебування [PERSON] у трудових відносинах з [PERSON] або на підставі цивільно-правових угод матеріали справи також не місять. Подорожній лист вантажного автомобіля МАN 134», реєстраційний номер [NUMBER], яким передбачено такі обов'язкові реквізити, як «Режим роботи водія», «Завдання водієві», «Особливі відмітки» суду також не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для притягнення [PERSON] до цивільної відповідальності по відшкодуванню моральної та матеріальної шкоди позивачу. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] моральної шкоди, то суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині) батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім»єю. Як убачається із довідки Виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Миколаївського району Львівської області від 12.02.2016 року, позивач проживав разом із померлою 10.02.2016 року [PERSON] та особи вели спільне господарство. (а.с. 14). А відтак суд вважає, що [PERSON] є належним позивачем у справі і має право на відшкодування завданої йому смертю [PERSON] моральної шкоди. В силу ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 березня 2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд знаходить доведеною обставину завдання позивачу моральної шкоди в результаті смерті [PERSON], з якою він проживав однією сім»єю. Частиною 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. У судовому засіданні встановлено, що смерть [PERSON] знаходиться в причинному зв»язку із порушенням [PERSON] Правил дорожнього руху під час керування ним 10.02.2016 року транспортним засобом МАN 134», реєстраційний номер [NUMBER]. Смерть [PERSON] призвела до душевних страждань, негативних змін у житті позивача та його родини. Виходячи з глибини перенесених позивачем моральних страждань та тих страждань, що продовжують переслідувати його, пов'язаних з істотними вимушеними змінами у його життєвих стосунках, часу та зусиль, які можливо хоч частково відновлять стан його психологічного здоров'я, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10 000 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 4000,00 грн., фактичне понесення яких позивачем підтверджується рахунком фактурою № 30-11/01 та квитанцією про оплату від 23.12.2016 року (а.с.30,31). Крім того, з відповідача [PERSON] дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. за позовними вимогами немайнового характеру, оскільки позивач звільнений від їх оплати на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи наведене та

Outcome: partial