Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Представник позивача, повноваження якої підтверджено ордером від 19.11.2020 року серії ЧК № 162085, звернулась до Ватутінського міського суду Черкаської області з даним цивільним позовом у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS] , а також виселити його даної квартири без надання іншого житла. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який за життя мав квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яку він заповів своїй доньці - [PERSON] , склавши нотаріально посвідчений заповіт. Відповідач, син [PERSON] , з кінця 2017 року і до його смерті проживав з ним у вищевказаній квартирі, та залишився проживати там до даного часу. Оформивши свої спадкові права на дану квартиру, позивач дізналась, що відповідач ще й зареєстрував у ній своє місце проживання, та в подальшому не лише відмовився добровільно виїхати з неї, а й не сплачує комунальні послуги, що порушує права та інтереси позивача. Також вказано, що відповідач змінив ключі в квартирі та відмовляється пускати позивача в її квартиру, а припинити такі його протиправні дії в досудовому порядку не можливо. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву за змістом якого заперечив проти задоволення позовних вимог. Власні доводи мотивував тим, що він вселився та проживав у квартирі за адресою: [ADDRESS] , за проханням свого батька, який був її власником, а також доглядав за ним при житті та допомагав йому. Також вказав, що батько неодноразово виявляв бажання оформити цю квартиру на нього та навіть прописав його в ній, однак нотаріус відмовив йому в оформленні документів, з яких причин йому не відомо. При цьому, позивач має інше житло в якому проживає, а в нього іншого житла не має. Комунальні послуги сплачує по мірі можливості, оскільки хоч і отримує мінімальну соціальну пенсію як особа з інвалідністю 3 групи по зору, однак оформити субсидію не може, бо не має жодних документів на квартиру в якій проживає. Позивач [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги, з підстав, вказаних у позові, оскільки відповідач не лише відмовляється в добровільному порядку виїхати квартири, а й перешкоджає її доступу до неї, як наслідок, протиправні дії відповідача позбавляють її прав як власника цієї квартири. Неодноразові її звернення до поліції не дали жодного результату, оскільки вони вказують, що відсутні ознаки складу будь-якого кримінального правопорушення, а між сторонами мають місце цивільно-правові взаємовідносини. Додатково вказала, що на даний час разом із своєю сім`єю проживає в квартирі матері, частина якої хоч і належить їй, однак це створює незручності. Представник позивача, адвокат Токар О.М., повноваження якої підтверджено ордером від 19.11.2020 року серії ЧК № 162085, у судовому засіданні надала пояснення за змістом яких просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково зазначила, що відповідач без жодної правової підстави проживає в квартирі позивача, як наслідок, позивач позбавлена права використовувати його у власних потребах, а також комунальні підприємства міста надсилають на її ім`я повідомлення про необхідність погашення значної заборгованості за надані послуги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки покійний батько приписав його в своїй квартирі добровільно, а позивач останні роки взагалі не доглядала за ним, а лише робили вигляд цього, як наслідок, це був вимушений робити він. Визнав факт того, що не пускає [PERSON] у квартиру в якій проживає, оскільки вважає, що вона йому бажає смерті. Додатково вказав, що не сплачує вартість наданих комунальних послуг, так як має мінімальну соціальну пенсію в зв`язку з інвалідністю, а також у зв`язку з тим, що позивач викрала в нього значну суму грошових коштів, які він зберігав у батьківській квартирі. Крім того, зазначив, що за життя батько неодноразово висловлював бажання, щоб після смерті належна йому квартира залишилась йому як його сину. Представник відповідача, адвокат Полежака В.Ф., повноваження якого підтверджено ордером від 03.03.2021 року серії СА № 1009721, заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки місце проживання [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за згоди [PERSON] , який на той час був її власником, тож [PERSON] проживає в ній на законних підставах. Окрім того, вказав, що стороною позивача обрано невірний спосіб захисту цивільних прав, які на думку [PERSON] , є порушеними, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому, визнав, що несплата [PERSON] комунальних послуг створює передумови для стягнення їх з нього в судовому порядку. Свідок [PERSON] , матір відповідача, в судовому засідання надала показання за змістом яких її колишній чоловік, покійний [PERSON] , сам запросив свого сина [PERSON] , щоб він доглядав за ним в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, а в подальшому прописав його в своїй квартирі. Додатково вказала, що їй відомо про те, що [PERSON] неодноразово висловлював бажання, щоб його квартира після смерті залишилась [PERSON] , однак не встиг зробити новий заповіт з даного приводу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , вітчим відповідача, надав показання за змістом яких він знав покійного [PERSON] , оскільки останні роки він декілька разів разом з [PERSON] приїжджав до них з [PERSON] у смт. Маньківку в гості. Під час цього [PERSON] у його присутності висловлював бажання, щоб його квартира після смерті залишилась [PERSON] , так він доглядає за ним. Додатково зазначив, що останні роки життя [PERSON] мав проблеми з мовою, що зумовлено станом його здоров`я. Свідок [PERSON] , дід відповідача, в судовому засідання надав показання за змістом яких йому відомо, що його онук [PERSON] останні роки живе в м. Ватутіне в квартирі його батька [PERSON] , оскільки переїхав туди, щоб доглядати за батьком, за його проханням. Додатково вказав, що на даний час проживає самостійно в будинку площею близько 100 кв.м., який знаходиться в смт. Маньківка Черкаської області. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , матір позивача, надала суду показання про те, що [PERSON] протиправно не пускає її доньку в належну їй квартиру, яку вона отримала в спадок від батька [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та не дає їй ключів від неї. Також повідомила, що факт не допуску відповідачем її доньки в дану квартиру також засвідчено актом депутата Ватутінської міської ради, що мотивував знаходженням там його особистих речей. Свідок [PERSON] у судовому засідання надала показання за змістом яких вона була присутньою під час того як [PERSON] в присутності депутата Ватутінської міської ради не допускав [PERSON] в квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що депутатом складено відповідний акт. Також чула, як [PERSON] повідомив, що не оплачує комунальні послуги та не буде їх платити і в подальшому, оскільки має малу пенсію. Заслухавши доводи сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що [PERSON] є власником однокімнатної квартири загальною площею 31,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину від 13.06.2020 року (спадкова справа № 129/2018) та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.06.2020 року № 212409828. Підставою для набуття позивача права власності на вказану квартиру був заповіт [PERSON] , який складено ним на користь своєї доньки [PERSON] , посвідчений 17.01.2006 року державним нотаріусом Ватутінської міської державної нотаріальної контори Тетерською К.В., зареєстрований в реєстрі за № 94. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 22.11.2018 року Ватутінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Покійний [PERSON] був батьком сторін по справі, що не заперечувалось ними, та, як наслідок, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно копії розрахункової книжки № [NUMBER] по оплаті за послуги з управління будинком за адресою: [ADDRESS] , заборгованість по оплаті послуг за утримання вказаної квартири за період з березня 2019 року по жовтень 2020 року становить 3 234,01 грн. Відповідно до копій попередження Ватутінського комунального підприємства теплових мереж та довідки від 25.06.2020 року № 127 станом на 01.10.2020 року заборгованість за позивачем як власником квартири, що за адресою: [ADDRESS] , становить 8 736,62 грн. Позивач 27.06.2020 року письмово зверталась до відповідача з проханням добровільно передати їй ключі від належної їй квартири, що за адресою: [ADDRESS] , виселитися з неї, припинити реєстрацію свого місця проживання за цією адресою, а також сплати наявну заборгованість за комунальні послуги, та відповідач отримав вказаного листа 03.07.2020 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 2025102887530. Згідно змісту акту, складеного 03.11.2020 року депутатом Ватутінської міської ради Кравченко М.В., у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований та фактично проживає [PERSON] , який не впускає її власника [PERSON] та не віддає їй ключі від неї, має борги за комунальні послуги та не збирається їх сплачувати. Відповідач [PERSON] має інвалідність ІІІ групи загального захворювання по зору, яку йому встановлено з 04.03.2019 року, що підтверджується копією довідки до акта огляду МСЕК від 26.03.2019 року № 457282. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються положеннями Конституції України, ЖК Української РСР, ЦК України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Положеннями ч.ч. 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до змісту ч.ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року в справі № 6-158цс14. З огляду на вказане, враховуючи ч. 4 ст. 25 ЦК України, суд вважає, що право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , припинилося з дати його смерті. Таким чином, з цього ж дня припинилося законне право [PERSON] користуватися цим жилим приміщенням як члена сім`ї [PERSON] . Положеннями ст. 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 21.08.2019 року в справі № 569/4373/16-ц, такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Судом встановлено, що позивач є єдиним власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а відповідач проживає в ній не будучи членом її сім`ї та за відсутності будь-якої домовленості з нею, в добровільному порядку покинути належне позивачу житло не бажає, жодних витрат, пов`язаних з його утриманням не несе. З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає, що задоволення позовних вимог не порушуватиме ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виправдовує втручання у право відповідача на повагу до приватного життя та права на житло, оскільки його дії порушують право позивача на володіння майном. Водночас суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивач не доглядала за батьком останні роки його життя, а це робив лише він, та, що покійний [PERSON] висловлював бажання, щоб після його смерті його квартира перейшла у власність [PERSON] , оскільки на даний час позивачем оформлено право власності на цю квартиру в порядку спадкування за заповітом, який відповідачем не оспорювався. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. Положеннями ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно змісту ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133, ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що до складу судових витрат, крім судового збору, належать витрати, пов`язаних з розглядом справи, до складу яких, крім іншого, відносяться витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до змісту позовної заяви та додатків до неї, [PERSON] понесла судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1 680 грн., а також витрати на оплату правничої допомоги адвоката Токар О.М. у розмірі 7 000 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у даній справі позивачем до позовної заяви долучено договір про надання правничої допомоги від 10.11.2020 року, розрахунок їх вартості, зроблений адвокатом Токар О.М., у розмірі 7 000 грн., а також додаток № 1 від 15.11.2020 року до вищевказаного договору у якому вказано, що вказані кошти сплачено [PERSON] . Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд вважає, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, підстави для його зменшення відсутні, оскільки стороною відповідача відповідне клопотання не заявлено. З огляду на вказане, задовольняючи позовні вимоги, у відповідності до положень ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 2 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 00 коп., а також витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 7 000 (сім тисяч) грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved