Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території на загальну суму 9809,89 грн. за період з 01.03.2007 по 01.09.2020 та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн., вказуючи, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] та є споживачем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за вказаною адресою на підставі публічного договору. Відповідач не виконує обов`язки, покладені на нього згідно вказаного договору, що призвело до утворення заборгованості за період з 01.03.2007 по 01.09.2020 в розмірі 9809,89 грн. Добровільно борг, що утворився за відповідачем, не був оплачений, тому представник позивача звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 18.09.2020 цивільна справа прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 27.10.2020 відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив, що проти позову заперечує, оскільки він не є власником квартири [ADDRESS] , як це зазначає позивач, квартира не приватизована, жодних послуг від позивача не отримував, у зв`язку з неналежним наданням позивачем таких послуг. Крім того, з 2000 року він проживає в с. Подворки Дергачівського району Харківської області. Він неодноразово звертався до відповідача із запитами та заявами, вимагав надати тарифи на послуги з утримання будинку, інші документи, якими позивач обґрунтовує вимоги по оплаті житлово-комунальних послуг, вказати, які саме конкретні послуги входять в розуміння «утримання будинків, споруд та прибудинкової території» та тарифи за кожне з них, однак так і не отримав належного обґрунтування пред`явлених вимог, з чого складається вказана сума щомісячних нарахувань, йому досі незрозуміло. Зазначив, що позивачем не надані докази надання йому житлово-комунальних послуг на вказану суму. Також, позивач при розгляді інших цивільних справ достеменно знав, що відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , а проживає с. Подвірки Дергачівського району Харківської області. В квартирі зареєстровано 6 осіб, однак жоден із зареєстрованих там не проживає. Позивач знав, що [PERSON] померла у 2016 році, однак продовжував нараховувати сплату за житлово-комунальні послуги із розрахунку на 6 осіб. Позивач досі не надав ні йому, ні суду відомості про складові та розміру тарифів, та відповідний перелік наданих послуг, чим порушив п.2 ч.1 ст. 20 та п.4 ч.2 ст. 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Надані суду рішення ХМР не є доказом факту надання таких послуг позивачем та не містять відповідні дані розміру тарифів, їх зміни та складові. Крім того, у справі №642/8210/16-ц ВС України в п.п. 76, 77 визначив, що «За змістом приписів пункту 2 частини першої статті 20 та пункту 4 частини другої статті 21 Закону про ЖКП саме виконавець житлово-комунальних послуг зобов`язаний надавати споживачу в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Виконання цієї вимоги відповідача позивачем не доведено відповідно до матеріалів справи, суди попередніх інстанцій не звернули належної уваги не це питання. Судом першої інстанції не встановлені обставини, за яких відбувалось неповне надання послуг позивачем відповідачу, про які заявляє позивач, не встановлено, Не встановлено, якими доказами окрім тверджень самого позивача підтверджується надання повного обсягу житлово-комунальних послуг позивачем в інші місяці нарахування їх вартості, які входять до заявленого позивачем періоду. Враховуючи, що відповідач заперечує надання йому житлово-комунальних послуг, встановленню підлягає дійний обсяг наданих послуг. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження обсягу послуг, які за твердженням позивача надані відповідачу.». В даній цивільній справі позивачем також не надано доказів надання послуг відповідачу, доказів надання інформації про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання, хоча відповідач звертався до позивача із заявами про надання такої інформації. Відсутні копії договорів позивача з підприємствами, які надавали послуги з обслуговування багатоквартирного будинку [ADDRESS] . Крім того, вказав про пропуск позивачем строків позовної давності. 13.11.2020 представник позивача надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що позивач є виконавцем послуг з утримання будинком, споруд та прибудинкової території , згідно рішення виконавчого комітету ХМР №1186 від 20.12.2006 та надає відповідачеві послуги, які відповідач зобов`язаний оплатити. Відповідачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Договірні відносини між сторонами склались на підставі публічного договору, опублікованого у спецвипуску газети «Слобода» 28.11.2006, який вступив в дію з 01.01.2007. Нарахування за місяць по будинку складають 16 455,74 грн., по квартирі [ADDRESS] - 293,90 грн. Утримання майна, яке знаходиться у власності відповідача - є його обов`язком. 25.11.2020 відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, в яких, окрім вищезазначеного, вказав, що відповідь на відзив окрім тексту не містить жодних доказів на підтвердження обставин справи. Також позивач незаконно вказав відповідачем лише його, в той час як в Довідці (розрахунку боргу) від 07.09.2020 вказує нарахування боргу по житлово-комунальним послугам на 6 осіб. Крім того, зареєстрована в квартирі [PERSON] є учасником другої світової війни, тому він направляв позивачу заяви про укладання не публічного, а індивідуального договору в письмовій формі, що було проігноровано позивачем. Позивач не надав йому необхідної інформації про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання послуг, їх споживчі вартості тощо. Послуг позивача відповідач також не отримував. 11.01.2021 від відповідача надійшли додаткові заперечення проти позову, в яких повторно наголосив на вищезазначені обставини. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, враховуючи надані ним заперечення. Враховуючи положення ст. 223 ЦПК України, строки розгляду справи, подання сторонами відзиву, відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними в справі матеріалами. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального пристрою не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. КП «Жилкомсервіс» визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді м. Харкова з управління будинком, спорудою або групою будинків. Рішенням виконавчого комітету ХМР №188 від 22.02.2007 житловий фонд м.Харкова передано від житлово-експлуатаційних підприємств комунальної власності територіальної громади м.Харкова до КП «Жилкомсервіс». Відповідач, [PERSON] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] . 03 квітня 2019 року Ленінським районним судом м. Харкова був виданий судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованості за утримання будинків і споруд та прибудинкової території за період з 01.03.2007 по 01.09.2020 за адресою [ADDRESS] , на користь позивача, та ухвалою суду від 02.05.2019 на підставі заяви відповідача цей наказ було скасовано. Позивач нарахував відповідачу заборгованість за період з 01.03.2007 по 01.09.2020 зі сплати житлово-комунальних послуг в загальній сумі 9809,89 грн. Відповідно до положень ч.1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 382 ЦК України передбачено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Як зазначено у ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1 Закону «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. Управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 13 Закону «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Як зазначено у ч.1 ст. 20 вказаного Закону споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо Цьому праву споживача кореспондує обов`язок позивача як виконавця відповідних послуг, передбачений пунктом 4 частини другої статті 21 Закону. Доводи відповідача щодо нікчемності публічного договору від 28 листопада 2006 року не відносяться до предмету даного спору, оскільки виходять за межі позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території. За змістом приписів пункту 2 частини першої статті 20 та пункту 4 частини другої статті 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги» саме виконавець житлово-комунальних послуг зобов`язаний надавати споживачу в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Відповідач в обгрунтування заперечень посилався на ненадання позивачем йому інформації про тариф, про фактично надані послуги, їх вартість, складові щомісячного нарахування, про ненадання послуг позивачем належно. В обгрунтування зазначеного ним надано до суду копію повторної заяви, направленої на адресу КП «Жилкомсервіс» про його намір укласти з позивачем двосторонній договір про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим він просив надати йому інформації щодо тарифу та розрахунків вартості складових тарифу (а.с. 52). Однак такі відомості йому не надані, доказів про надання йому такої інформації позивачем також не надано. Відтак, виконання приписів пункту 2 частини першої статті 20 та пункту 4 частини другої статті 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги» позивачем не доведено. Згідно п.77 постанови ВСУ від 22.05.2019 у справі №642/8210/16, постановленої в подібних правовідносинах, зазначено, що судом першої інстанції не встановлені обставини, за яких відбувалося неповне надання послуг позивачем відповідачу, про яке заявив сам позивач. Не встановлено, якими доказами окрім тверджень самого позивача підтверджується надання повного обсягу житлово-комунальних послуг позивачем в інші місяці нарахування їх вартості, які входять до заявленого позивачем періоду. Враховуючи, що відповідач заперечує надання йому житлово-комунальних послуг, встановленню підлягає дійсний обсяг наданих послуг. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження обсягу послуг, які за твердженням позивача надані відповідачу. У даному випадку, такі докази представником позивача також не надані. Відповідач неодноразово зазначав у своїх запереченнях проти позову про не надання позивачем відомостей щодо тарифу на послуги з утримання будинку, інші документи, якими позивач обґрунтовує вимоги по оплаті житлово-комунальних послуг, із вказанням, які саме конкретні послуги входять в розуміння «утримання будинків, споруд та прибудинкової території» та тарифи за кожне з них, та що йому не зрозуміло, з чого складається вказана сума щомісячних нарахувань, які саме послуги були надані. Також заперечував надання позивачем йому послуг в повному обсязі. В той час, позивач, на виконання свого процесуального обов`язку, не надав суду належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а саме, доказів щодо надання відповідачу інформації про надані комунальні послуги, їх перелік, вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості, а також докази саме надання таких послуг, враховуючи, що це також заперечується відповідачем. Надана представником позивача пояснювальна записка містить у собі інформацію лише щодо переліку послуг, які входять в «утримання будинків, споруд та прибудинкової території», та щомісячне нарахування по [ADDRESS] , однак, вона не містить відомостей про конкретні послуги, які були фактично надані позивачем відповідачу в спірний період та розмір плати за кожну надану таку послугу, норми споживання, режим надання ЖК послуг. Щомісячне нарахування по квартирі зазначене в загальній сумі без вказівки на складові такого розміру нарахування, відсутні, в тому числі, копії договорів позивача з підприємствами, які фактично надавали послуги з обслуговування багатоквартирного будинку [ADDRESS] та докази оплати позивачем таких послуг, тому вказана пояснювальна записка не є достатнім доказом на підтвердження позовних вимог. (а.с.117-118) Крім того, як вбачається із заяви жителів [ADDRESS] , адресованої КП «Жилкомсервіс», вони скаржились на неналежне виконання позивачем своїх обов`язків та просили перерахувати квартплату. (а.с. 129-а) Зазначене спростовує посилання позивача на належне виконання ним своїх обов`язків. Позивач в обґрунтування позовних вимог послався на довідку про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг з 01.03.2006 по 01.09.2020 (а.с.7-13). З цього розрахунку вбачається, що відповідачу щомісячно нарахована оплата за житлово-комунальні послуги, при цьому, не зазначено складові щомісячно нарахованої суми, не зазначено, які саме послуги були надані, вартість кожної послуги. Окрім цього, згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16.06.2020, в квартирі [ADDRESS] зареєстровано 4 особи. (а.с.14) Однак, як вбачається з розрахунку позивача, розмір сплати житлово-комунальних послуг та заборгованість за вказаною адресою за період з 01.03.2007 по 01.09.2020 нараховано на 6 (шістьох) осіб. Таким чином, враховуючи заперечення відповідача про надання позивачем послуг належно та у повному обсязі, за відсутності доказів зі сторони позивача щодо фактично наданих послуг, їх обсяг та вартість кожної з них, враховуючи висновки в постанові ВСУ від 22.05.2019 у справі №642/8210/16, суд не може прийняти розрахунок позивача, а також заявлений позивачем відповідний обсяг житлово-комунальних послуг як доведений фактично лише на підставі твердження позивача. Також, згідно позову, його пред`явлено до [PERSON] як до власника квартири, що заперечується останнім. В той час, позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження права власності відповідача. Крім того, судом встановлено, що відповідач хоча і зареєстрований за адресою [ADDRESS] , однак фактично мешкає з 2000 року за адресою [ADDRESS] , на підтвердження чого надано акт проживання осіб, складений депутатом Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області Пантелєєвою Т.В. (а.с.92) Вказане також підтверджується отриманням відповідачем судових документів саме за місцем проживання в с.Подвірки, Дергачівського р-ну Харківської обл. (а.с.43) Відтак, позивачем не надані докази на підтвердження того, що відповідач є споживачем його послуг за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом надавалась можливість представнику позивача надати суду докази на підтвердження заявлених позовних вимог та спростування заперечень відповідача, однак позивач таких доказів суду не надав. За змістом ст. 89 ЦІПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові. Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності немає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати КП «Жилкомсервіс» по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

Outcome: dismissed