Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

Прокурор Герцаївського району Чернівецької області, діючи в інтересах неповнолітньої [PERSON], звернувся до суду із вказаним позовом в якому зазначив, що батьком останньої [PERSON] у 1985 році в с. Луковиця по вул. Польовій № 1 Герцаївського району Чернівецької області було побудовано житловий будинок та зведено до нього господарські споруди. Незважаючи на те, що зазначений житловий будинок з часу забудови зареєстрований у Годинівській сільській раді Герцаївського району Чернівецької області за батьком позивачки, як такого свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно останнім отримано не було. 06 вересня 2014 року [PERSON] помер. Як донька померлого у встановлений законодавством строк спадщину прийняла та звернулася до нотаріуса за для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріусом у видачі такого свідоцтва було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння. Так як інші спадкоємці за законом першої черги, а саме [PERSON] та [PERSON] діти спадкодавця, від спадщини відмовились на користь неповнолітньої [PERSON], прокурор просив суд визнати за останньою право власності в порядку спадкування за законом на вищевказане нерухоме майно. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав та суду дав пояснення, аналогічні обставинам викладених в позовній заяві. Годинівська сільська рада Герцаївського району Чернівецької області в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, так як проти задоволення позову не заперечує. [PERSON] як піклувальник неповнолітньої [PERSON] позов прокурора підтримала та просила його задовольнити. Суду пояснила, що після смерті батька [PERSON] в господарстві залишилося проживати вона та її рідна сестра [PERSON], тобто позивачка. Їх рідний брат [PERSON] проживає окремо від них та має власне господарство. На спадщину вона не претендує і протягом строку для прийняття спадщини відмовилась від неї на користь сестри [PERSON] Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] проти задоволення позову прокурора не заперечує та суду пояснив що померлий [PERSON] приходився йому батьком та на час його смерті він із сімєю проживав окремо. На спадщину не претендує і від своєї частки відмовився на користь [PERSON] Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали, встановив наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що по вул. Польовій № 1 с. Луковіца Герцаївського району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. Згідно даних погосподарської книги Годинівської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області останній зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1985 року, тобто за батьком позивачки [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1985 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» розяснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Судом встановлено, що [PERSON] 25 жовтня 1981 року зареєстрував шлюб із [PERSON] (а.с.87). 03 травня 1982 року у подружжя народився син [PERSON], третя особа по справі (а.с.11). Статтею 22 КпШС України від 1969 року (чинної на час виникнення правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на те, що спірний житловий будинок побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1985 року за [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі із [PERSON], то з того часу останні стали його співвласниками в рівних частках, тобто по ?. 06 березня 1992 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-МИ № 448690, виданим Годинівською сільською радою 09 березня 1992 року (а.с.88). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, в т.ч. й на ? частину вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами. Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК України (в редакції 1963 року), чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК України (в редакції 1963 року) визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не склала, а тому спадкування має місце за законом. Спадкоємцями останньої за законом першої черги були її чоловік [PERSON] та їхній син [PERSON], які спадщину прийняли, оскільки проживали разом із померлою на час смерті останньої та вступили у володіння спадковим майном, що підтверджується даними погосподарської книги Годинівської сільської ради. Відтак, частина спірного будинку, належна [PERSON], перейшла до останніх, та вони стали власниками ? та ? частин будинку відповідно. 19 травня 1994 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] (а.с.17). Від шлюбу у останніх народилися діти [PERSON] та [PERSON] (а.с.16, 18) Дружина [PERSON] [PERSON] 01 серпня 2010 року померла, а 05 вересня 2014 року помер [PERSON] (а.с.19, 58). Таким чином, після смерті останнього відкрилась спадщина, зокрема на ? частин спірного будинку. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON], [PERSON], як донька останнього, 25 лютого 2015 року звернулася до державного нотаріуса Герцаївської державної нотаріальної контори Чернівецької області із заявою про прийняття спадщини (а.с. 52). Діти померлого [PERSON] та [PERSON], тобто треті особи на стороні відповідача за даним позовом, 11 лютого 2015 року від прийняття спадщини відмовились на користь [PERSON], подавши нотаріусу відповідні заяви (а.с. 49, 51). За постановою нотаріуса від 06 березня 2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул. Польовій, 1 с. Луковиця Герцаївського району Чернівецької області було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на нього (а.с. 56 зворот, 57). Відповідно до встановлених обставин, суд дійшов висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] житловий будинок був повністю збудований, прийнятий в експлуатацію та рахується в сільській раді за останнім, а його донька [PERSON] прийняла спадщину, проте не може оформити на себе спірний житловий будинок за обставин відсутності правовстановлюючих документів на нього, то вимоги прокурора про визнання за [PERSON] право власності на вказаний житловий будинок є обґрунтованими, проте підлягають частковому задоволенню, оскільки спадщина відкрилася не на цілий житловий будинок, а лише на ? частин, які належали померлому її батькові. На підставі ст.ст.524, 529, 548, 549, 554 ЦК України 1963 року, ст.ст.1217, 1223, 1258, 1261, 1268-1270, 1273 ЦК України,

Outcome: partial