Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства Універсал Банк звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення в солідарному порядку заборгованості по нарахованих відсотках та підвищених відсотках у розмірі 7 196,62 дол. США, що по курсу НБУ становить 200 487,08 грн. за кредитним договором №020-2008-1682 від 27.05.2008 року, стягнення суми боргу у вигляді курсової різниці в розмірі 1 646 733,59 грн. та стягнення судових витрат в розмірі 3654,00 грн. В подальшому представник позивача уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість по нарахованих відсотках та підвищених відсотках у розмірі 10 613,15 дол. США, суму боргу у вигляді курсової різниці в розмірі 1 646 733,59 грн., заборгованість у вигляді інфляційних витрат за час прострочення в розмірі 337 034,10 грн., 3% річних за прострочення виконання зобовязання в розмірі 23 854,01 грн. та 3 654,00 грн. судових витрат (а.с.137-140). Представник позивача в судовому засіданні 10.03.2016 року уточнені позовні вимоги підтримали, просили задоволити в повному обсязі. 30.03.2016 року представник позивача подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги задоволити в повному обсязі, не заперечила проти заочного розгляду справи (а.с.169). Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявлявся, 07.10.2015 року подав до суду заперечення, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.68-71). Відповідач [PERSON] В судові засідання 18.03.2016 року та 30.03.2016 року не зявилась, однак на попередніх засіданнях проти задоволення позову заперечувала на підставі поданого заперечення, просила в позові відмовити (а.с.126-128). Беручи до уваги надані пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.05.2008 року між ВАТ «Універсал Банк»(перейменовано на ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №020-2008-1682 за умовами якого відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 51 800 доларів США, під 12.45% річних, терміном погашення до 10.05.2033 року (а.с.79-81). З метою забезпечення кредитного зобовязання, 27.05.2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №020-2008-1682 Р/1. Дані обставини встановлені рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.03.2014 року, яке згідно ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.08.2014 року(а.с.86-90) набрало законної сили, а отже відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Оскільки, свої зобовязання за кредитним договором №020-2008-1682 від 27.05.2008р. позичальник не виконував належним чином, кредитор звернувся до суду про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, та рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.03.2014 року, яке частково скасоване ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.08.2014 року було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку заборгованість по кредитному договору станом на 17.10.2013р. в сумі 662 576,22 грн. та судові витрати в розмірі 3 561 грн. (а.с.86-90). Як слідує з постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п.17) зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки, зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідачем [PERSON] під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції було проведено погашення по кредитних зобов»язаннях на загальну суму 4 000,00 дол США, а саме: 26.12.2013 року, 08.04.2014 року та 05.08.2014 року, що не заперечується предсмтавником позивача та відображено у розрахунку заборгованості по кредиту(а.с.152). Посилання відповідача, що позивачем вказаними коштами було погашено виключно відсотки по кредиту в сумі 2 060,13 дол. США, а решта суми в розімір 1 789,87 дол. США пішла в незрозумілому порядку не заслуговує на увагу, оскільки, як вбачається із розрахунку заборгованості по кредиту позивачем було здійснено зарахування і по кредиту, і по відсоткам і по підвищеним відсоткам, загальна сума яких відповідає розміру коштів проплачених відповідачем. На час звернення з даним позовом до суду, а саме 13.03.2015 року, заборгованість за рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.03.2014 року відповідачем не була погашена. Позивачем надано розрахунок заборгованості по відсотках та підвищених відстоках за період з 17.10.2013 року по 10.09.2015 року за кредитним договором №020-2008-1682 від 27.05.2008 року в сумі 10 613,15 доларів США (а.с.151-153). Враховуючи, що відповідачем [PERSON] не спростовано факт не виконання рішення суду та повернення стягувачу коштів, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками за кредитним договором №020-2008-1682 від 27.05.2008р. з позичальника [PERSON] в сумі 10 613,15 доларів США, є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 року №15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Як вбачається із матеріалів справи, представником позивача надано суду копію банківської ліцензії, копію дозволу з додатком на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому, стягнення заборгованості по відсотках та підвищених відстоках закредитним договором №020-2008-1682 від 27.05.2008р. слід здійснювати в доларах США. Що стосується позовної вимоги про стягнення з поручителя [PERSON], заборгованості по відсотках та підвищених відстоках кредитним договором №020-2008-1682 від 27.05.2008р., то ця вимога до задоволення не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» ( п.24) зазначається, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. ПАТ «Універсал Банк» при зверненні до суду 19.05.2010 року використав право дострокового стягнення заборгованості за вимогами ст.1050 ЦК України, та одночасно було використано право предявлення позову і до поручителя. Отже, предявивши позов до суду, що є предявленням вимоги до позичальника, кредитор змінив строк виконання основного зобовязання. Протягом серпня 2014 року (з часу набрання рішення суду законної сили) та по 13.03.2015р. (дата звернення до суду з даним позовом), правовідносини щодо поруки та поручителя є припиненими, а тому вказана позовна вимога до поручителя не підлягає до задоволення. Не є доведеною і вимога позивача щодо стягнення курсової різниці 1 646 733,59 грн., оскільки, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» (п.14) згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Як встановлено судом, рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.03.2014 року, яке частково скасоване ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.08.2014 року було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку заборгованість по кредитному договору станом на 17.10.2013р. в сумі 662 576,22 грн. та судові витрати в розмірі 3 561 грн. (а.с.86-90). Тобто, позивач скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до відповідача, а тому, вимоги позивача достягнути різницю по курсу валюти, є необґрунтованими, оскільки не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. Разом з тим, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, та не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки, зобов'язання залишається належним чином не виконаним (ст. 598, ст. 599 ЦК України). Така позиція викладена в п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Також, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 20.01.11 у справі № 10/25, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідачі свої зобов'язання за вказаним вище кредитним договором №020-2008-1682 від 27.05.2008 року не виконали та суму боргу, визначену рішенням суду, не повернули. Отже, суд вважає, що в даному випадку відповідачі допустили прострочення виконання взятих на себе зобов'язань перед позивачем, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в солідарному порядку 3% річних за період з 18.08.2014 року по 26.11.2015 року в порядку ст. 625 ЦК України, що становить 23 854,01 грн., виходячи з наступних розрахунків: (624 137,22*3%:365*465 днів). Що стосується позовної вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, то в цій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28.03.2012р. у справі 6-36736 вов 10). Тому норми ч. 2\~ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених вимог. Позовна вимога щодо стягнення нарахованих відсотків та підвищених відсотків в сумі 10 613,15 доларів США, на день подачі позову до суду становив еквівалент гривні за курсом НБУ (27,8585) 295 666,43 грн. та 23 854,01 грн. - 3% річних, разом становить 319 520,44 грн. а тому з відповідачів слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 3 195,20 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.. 509, 510, 526, 530, 536, 549, 559, 610, 611, 625, 626, 629, 1048, 1054 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved