Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Прокурор м. Кіровограда звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним вказавши, що відповідно до свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] знаходилися у шлюбі з 12.09.1962 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1993 року [PERSON], [PERSON] та їх сину [PERSON], який помер 15.01.2003 року, на праві приватної власності, належала квартира 186 за адресою: м. Кіровоград, вул. Гагаріна, 9. Після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталися. 20.02.2014 року помер [PERSON], після смерті якого [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з питання оформлення спадкової справи та дізналася про існування спірного заповіту, згідно з яким [PERSON] заповів [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову прокурором вказано, що при укладені заповіту від 19.02.2014 року волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі у звязку з тим, що на момент його укладання він через стійкий розлад здоровя не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурор з даним позовом звернувся до суду. Прокурор у судовому засіданні позов підтримала та посилаючись на викладені в позові обставини, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач у судове засідання з`явилася, пояснила, що коли познайомилася з [PERSON], [PERSON] доглядала за своїм хворим чоловіком, який ледве пересувався по кімнаті, вона ходила до них протягом місяця та допомагала по господарству. Вона особисто запросила нотаріуса в квартиру [PERSON] для оформлення заповіту, нотаріус приїжджав двічі, були два свідки, один з яких її знайомив лікар з онкодиспансеру, який і підписував заповіт від імені [PERSON], також був присутнім лікар швидкої медичної допомоги. В день укладання заповіту [PERSON] вже не розмовляв, лише міг сказати «так» або «ні». Коли помер [PERSON] вона разом зі своїм чоловіком займалася організацією його поховання. Через 6 місяців звернулася до нотаріуса з питання оформлення спадкової справи. Позовні вимоги не визнала, в задоволенні позову просила відмовити. [PERSON] у судовому засіданні пояснення прокурора підтримала та додатково пояснила, що коли оформлявся заповіт відповідачки в квартирі не було, був лише її співмешканець. До оформлення заповіту [PERSON] не розмовляв більше місяця, вона намагалася його годувати, лікарі швидкої медичної допомоги, які в день оформлення заповіту приїхали сказали, що [PERSON] в тяжкому стані. Він був не в свідомості. Заслухавши сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти. Відповідно до свідоцтва про одруження серії VI-УР № 184996 від 12.09.1962 року, виданого Кіровоград гор/б ЗАГС, 12.09.1962 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження було зроблено відповідний запис № 1058. Після реєстрації одруження чоловіку та дружині було присвоєно прізвище «Пихальонок». Згідно з паспортом громадянина України, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO]. У відповідності до посвідчення серії ААБ №166353 від 17.12.2003 року, [PERSON] є пенсіонером за віком. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності, належала квартира 186 за адресою : м. Кіровоград, вул. Гагаріна, 9, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 10.12.1993 року, видане Кіровоградською міською радою народних депутатів. 19 лютого 2014 року [PERSON], [INFO], уклав заповіт на користь [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно з вищевказаним заповітом [PERSON] заповів [PERSON] ? частку квартири під номером 186, що знаходиться в місті Кіровограді, на вулиці Гагаріна, в будинку під номером 9. Відповідно до карти виїзду швидкої медичної допомоги № 12140, 19.02.2014 року, о 19:27 год., з метою надання [PERSON] медичної допомоги було здійснено виїзд карети швидкої медичної допомоги за адресою: [ADDRESS]. З листа комунального закладу «Центральна міська лікарня м. Кіровограда» від 02.10.2014 року № 1016 встановлено, що [PERSON] знаходився на лікуванні в ендокринологічному відділенні з 02.09.11 по 09.09.2011 з діагнозом: ДЄ П ст.. змішаного ґенезу (гіпертонічна хвороба П ст.., цукровий діабет) з переважним ураженням в ВББ. Вестибулопатичний синдром, церебростенічний синдром, синдром когнітивних порушень. 20.02.2014 року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії I-ОЛ № 185708 від 20 лютого 2014 року, видане міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 15 від 20 лютого 2014 року, причиною смерті [PERSON] стали ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба IIс. З показань свідка [PERSON] встановлено, що останні півтора місяці її чоловік [PERSON] зовсім не розмовляв, вставав з ліжка та падав, знаходився у безпорадному стані. Перед укладенням заповіту, в цей же день він вже нічого не розумів, був у тяжкому стані. В цей же день, вона викликала йому швидку допомогу, лікар якого повідомив їй, що її чоловік знаходиться у вкрай тяжкому стані, його тиск на нулю та він в будь-який час може померти. З показань свідка [PERSON] встановлено, що [PERSON] останній рік до смерті на вулицю вже не виходив, був лежачим хворим, в тяжкому стані, в нього почалися пролежні. Приходила в сім`ю [PERSON] та знає, що [PERSON] не усвідомлював значення дій, які навкруг нього відбуваються. З показань свідка [PERSON] встановлено, що останній раз з [PERSON] він зустрічався приблизно 20.01.2014 року, тобто за місяць до смерті. Коли він звертався до [PERSON], то [PERSON] його не впізнав, лежав, дивився та не міг нічого сказати. З показань свідка [PERSON] встановлено, що сім`ю [PERSON] вона відвідувала часто, перед смертю [PERSON] ходила до них через день, [PERSON] був тяжко хворим та постійно лежав, вона намагалася до нього звертатися та він її зовсім не розумів. Відповідно до висновку судово психіатричного експерта № 275 від 19.05.2015 року, [PERSON] в момент підписання заповіту 19.02.2014 року страждав на дисциркуляторну епнцефалопатію II-III ст. складного ґенезу, яка розвинулась на протязі останнього року життя і виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим інтелектуально мне стичним зниженням. Другим значним фактором, який обумовлював недієздатність [PERSON] був розвинувшийся 19.02.2014 року термінальний (агонуючий) стан внаслідок хронічної серцево-судинної недостатності. Тому [PERSON] 19.02.2014 року за своїм психічним та загальним станами не міг розуміти значення своїх дій і розумно керувати ними. Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. При цьому прокурор повинен надати суду документи, які підтверджують неможливість громадянина самостійно здійснювати представництво своїх інтересів. Згідно зі ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою представництва в суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження. Наявність таких підстав має бути підтверджена прокурором шляхом надання суду відповідних доказів. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України). Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Прпо судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Таким чином суд дійшов висновку, що при укладені заповіту від 19.02.2014 року волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі у звязку з тим, що на момент його укладення він через стійкий розлад здоровя не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що підтверджується зібраними по справі доказами, а відтак позов підлягає задоволенню у повному обсязі. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved