Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Представник позивача у березні 2015 року звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення з гуртожитку без надання іншого житла. Посилався на те, що Професійно-технічне училище №14, яке в подальшому було перейменовано на Чернівецький професійний ліцей залізничного транспорту, є державним навчальним закладом. З метою забезпечення фахівців для залізниці, Львівською залізницею Міністерства Шляхів Сполучення було замовлено для ПТУ №14 (Чернівецького професійного ліцею залізничного транспорту) будівництво гуртожитку на 535 місць по вул.Білоруській, 27А в м.Чернівці. В 1997 році з усної згоди керівництва ПТУ №14 були тимчасово заселені в гуртожиток - кімнату №504 по вул.Білоруській, 27А в м.Чернівці відповідачі [PERSON] та [PERSON] Наказом Міністерства освіти та науки України №623 від 15 вересня 2013 року було припинено до 01 серпня 2014 року дії договорів оренди житлових та санітарно-побутових приміщень гуртожитків, навчальних закладів підпорядкованих міністерству. Зазначає, що [PERSON], [PERSON] в ліцеї не навчаються та не працюють. Більше того, без будь-якої згоди заселили туди квартирантів. У звязку із цим, позивач неодноразово звертався до відповідачів із вимогами сплатити наявну заборгованість по оплаті за комунальні послуги, а також звільнити житлове приміщення, однак відповідачі на них жодним чином не відреагували. Оскільки через неправомірні дії відповідачів, позивач не має змоги користуватися спірним майном, просив позов задовольнити та виселити [PERSON], [PERSON] з гуртожитку кімнати №507 по вул..Білоруській, 27А в м.Чернівці, без надання іншого жилого приміщення, а також стягнути з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] ліцею залізничного транспорту м.Чернівці [PERSON] позов підтримав та підтвердив викладені в ньому обставини. Просив його задовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Крім того, просив стягнути з відповідачів судові витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик їх до суду у розмірі 150 грн. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи через публікацію в пресі оголошення. Причину своєї неявки суду не повідомили. Згідно вимог ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що Професійно-технічне училище №14, яке в подальшому було перейменовано на Чернівецький професійний ліцей залізничного транспорту, є державним навчальним закладом (а.с.25-27). За статутом своєї діяльності позивач підпорядкований Міністерству освіти і науки України та Міністерству Шляхів Сполучення України, оскільки здійснює підготовку фахівців для залізниці (а.с.31-32). Актом державної приймальної комісії від 20 червня 1987 року, який затверджений рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №185/7 від 30.06.1987р. прийнято в експлуатацію гуртожиток на 535 місць за адресою вул.Білоруська,27А в м.Чернівці (а.с.28-30). Із вказаних документів вбачається, що з метою підготовки фахівців для залізниці, на замовлення Львівської залізниці Міністерства Шляхів Сполучення було побудовано для ПТУ №14 вказаний гуртожиток. В 1997 році з усної згоди керівництва ПТУ №14 були тимчасово заселені в гуртожиток - кімнату №504 по вул.Білоруській, 27А в м.Чернівці відповідачі [PERSON] та [PERSON] Згідно довідки Чернівецького професійного ліцею залізничного транспорту від 11.03.2015 року, [PERSON], [PERSON] періодично, без реєстрації, проживають у гуртожитку ( кімнаті №507). Однак між позивачем та відповідачами жодних цивільно-правових угод на проживання не укладалось, а ордер на їх проживання та заселення в гуртожиток не видавався. Крім того, відповідачі в ліцеї не працюють та не навчаються (а.с.20). В подальшому, наказом Міністерства освіти та науки України «Про припинення передачі в оренду житлових та санітарно-побутових приміщень будівель гуртожитків» №623 від 15.09.2003 року припинено дії договорів оренди житлових та санітарно-побутових приміщень будівель гуртожитків навчальних закладів, підпорядкованих міністерству до 01 серпня 2004 р. (а.с.23,24). Так, порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання передбачає Примірне положення про гуртожитки, затверджене постановою Радою Міністрів УРСР №208 від 03.06.1986 р. Пунктом 2 Положення передбачено, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням (п.40 Положення). Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Верховний Суд України у постанові від 24.06.2015 року у справі № 6-191цс15 висловив правову позицію, що відповідно до статті 127 ЖК УРСР, пункту 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно із частиною другою статті 128, статті 129 ЖК Української РСР, частини першої пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Проте, як було встановлено судом, відповідачам ордер для вселення в кімнату № 507 по вул.Білоруській, 27А в м.Чернівці не видавався. На даний час відповідачі в [PERSON] ліцеї залізничного транспорту м.Чернівці не навчаються та не працюють. Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в звязку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Позивач неодноразово звертався до відповідачів із вимогами сплатити наявну заборгованість по оплаті за комунальні послуги, а також звільнити житлове приміщення, однак відповідачі на них жодним чином не відреагували (а.с.21-22). Таким чином, дослідивши та проаналізувавши в сукупності письмові докази, враховуючи наведені вище норми закону, а також фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] ліцею залізничного транспорту м.Чернівці щодо виселення [PERSON], [PERSON] з гуртожитку кімнати №507 по вул..Білоруській, 27А в м.Чернівці, без надання іншого жилого приміщення. Крім того, як розяснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. У звязку із цим, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог судові витрати, понесені останнім у звязку із зверненням до суду з даним позовом.

Outcome: approved