Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22.12.2013 року та договору позики №09-10/14 від 09.10.2014 року, що укладені між [PERSON] та [PERSON], обґрунтовуючи заявлені вимоги тим, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 13.12.1991 року. Вказані договори виходять за межі дрібних побутових правочинів, укладені чоловіком позивача без її на те згоди. Про укладення таких договорів їй стало відомо після винесення рішення про стягнення боргу з відповідача [PERSON] Крім того, при укладенні договору №09-10/14 порушено чинне законодавство щодо валюти, оскільки не визначено договором гривневий еквівалент суми позики. Відповідачем [PERSON] подано суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити у задоволенні заявлених у справі позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, відсутність порушених прав позивача, які потребують судового захисту, неможливості застосування до даних положень норм Сімейного кодексу України, оскільки відповідачем [PERSON] не укладалось договорів щодо розпорядження спільним майном, а також того, що розрахунки за договором позики №09-10/14 в іноземній валюті не здійснювались, кошти в іноземній валюті передані у власність відповідача з обов'язком повернути їх на умовах, визначених договором. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити з підстав, що зазначені у відзиві. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані письмові докази суд встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.12.1991 року. 22 грудня 2013 року між відповідачами [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (позикодавець) було укладено договір безпроцентної позики грошей № 12/13. У відповідності до пункту 1 даного договору позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 193 600 грн., що за домовленістю сторін є еквівалентом 22 000 доларів США, із зобов'язанням повернути суму позики у визначеному договором порядку в строк до 01 травня 2014 року включно. 09 жовтня 2014 року між відповідачами [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (позикодавець) було укладено договір позики № 09-10/14. У відповідності до пункту 1 даного договору позики позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв 5 000 доларів США, із зобов'язанням повернути позику позикодавцеві у визначеному договором порядку в строк до 31 грудня 2014 року включно. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 26.09.2016 року задоволено позовні вимоги [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі 4 476 740, 77 грн, у тому числі: основний борг - 589 998, 20 грн, пеня - 3 876 288, 17 грн, три проценти річних - 10 454, 40 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року у сумі 272 721, 84 грн, у тому числі: основний борг 134 090, 50 грн, штраф - 134 090, 50 грн, три проценти річних - 4 540, 84 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] штраф за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі - 193 600, 00 грн. Звертаючись до суду з позовом, що розглядається в даному провадженні, позивач зазначає, що при укладенні вказаних вище договорів не запитано її згоди на це, що є підставою для визнання таких договорів недійсними. Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Вказаною нормою Закону визначено порядок реалізації подружжям права на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за своєю правовою природою договір позики для позичальника та його дружини не може вважатись договором про відчуження майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки свідчить про набуття позичальником у власність грошових коштів, а не про розпорядження спільним майном. За таких обставин суд вважає, що не надання згоди позивачем [PERSON] на укладення договорів позики її чоловіком [PERSON] не впливає на дійсність вказаних правочинів, оскільки не є тією вимогою, додержання якої є необхідною для їх чинності. Оцінюючи доводи про порушення вимог чинного законодавства щодо використання іноземної валюти як предмету договору №09-10/14, суд виходить з наступного. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 у справі № 6-284цс17. Доказів здійснення розрахунків за спірним договором в порушення вказаних вимог Закону позивачем не надано, саме по собі посилання у договорі на передачу відповідачу [PERSON] грошових коштів в доларах США не є підставою для визнання такого договору недійсним з огляду на зазначене вище. За вищевказаних обставин суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в даній справі.

Outcome: dismissed