Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення в солідарному порядку заборгованості в розмірі 19 288,12 дол. США за кредитним договором №11097736000 від 18.12.2006 року та 7 999,33 грн. пені, стягнення судових витрат в розмірі 7 543,85 грн., посилаючись на те, що відповідач [PERSON] отримав у позивача кредит в розмірі 31 300,00 Доларів США зі сплатою 11,80 % річних та зобовязався виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов цього договору строком до 17.12.2027 року. Внаслідок порушення графіку сплати коштів станом на 29.11.2016 року за відповідачем [PERSON] наявна заборгованість по поверненню кредитних коштів в розмірі 19 288,12 дол. США та 7 999,33 грн. пені. [PERSON] Та [PERSON], як поручителі згідно договорів поруки, відповідають по зобов'язаннях за вищезазначеним кредитним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, просив задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, суду пояснив, що з врахуванням важкого фінансового становища як у державі так і світової кризи, збільшенням курсу долара, до 2016 року сумлінно виконував свої кредитні зобовязання перед банком. Жодної допомоги зі сторони держави та уступок зі строни банку не було. Коли в лютому 2016 року відповідач перестав виконувати умови договору, то почалися залякування зі сторони колекторів. Останній платіж був здійснений 03.10.2016 року на суму 299,59 дол. США, що він зміг назбирати за останні 9 місяців. Опинившись в даному становищі, не з власної волі, а через незалежні обставини сімя відповідача фактично повністю позбавлена конституційних прав. В квітні 2017 році вперше вжитті відповідач став безробітним, засновники припинили діяльність фірми на якій від пропрацював девять останніх років. 02.07.2015 року Верховна Рада України прийняла в третьому читанні закон №1558-1 Про реструктиризацію зобовязань за кредитами в іноземній валюті та 03.06.2014 року - закон 1304-VII Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. На сьогоднійшній день у Верховній раді України зареєстровано інші законопроекти, а тому сподівається на прийняття одного з них найближчим часом. Також сподівається на адекватну та справедливу оцінку судом обставин , що склалися незалежно від його волі та бажання виконувати взяті на себе зобовязання (а.с.121, 122). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав наведених у письмовому запереченні, відповідно до якого зазначив, що 18.12.2006 року між ним та позивачем було укладеног договір поруки №2/11097736000-П, яким не передбачено строку та умов припинення поруки, а отже порука припиняється, якщо позивач протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до нього, як поручителя. Як вбачається із довідки-розрахунку заборгованість розрахована станом на 29.11.2016 року, а боржник [PERSON] не виконував свої зобовязання належним чином починаючи з 15.04.2014 року. Однак, позивач надіслав на адресу відповідача вимогу 31.08.2016 року, хоча про наявність такої відповідач дізнався тільки після отримання копії позовної заяви з додатками. Позивач протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявив вимоги до нього, як поручителя, а отже договір поруки №2/11097736000-П від 18.12.2006 року на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України є припиненим з 15.10.2014 року (а.с.90, 91). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 120). В судовому засіданні 05.10.2017 року відповідачка суду повідомила, що на даний час немає коштів для погашення кредиту, оскільки, відповідач, [PERSON] є безробітним, а курс долара значно зріс в порівнянні з 2006 роком. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого порукою, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 18.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», найменування якого змінено на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11097736000, за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в сумі 31 300 Доларів США, та зобов'язався погасити кредит не пізніше 17.12.2027 року. Умовами п. 1.3.1. договору встановлено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,8% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставки підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2. даного Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п.9.2. даного Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці (а.с.20-36). Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач [PERSON] з 2016 року систематично порушував строки сплати кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11097736000 від 18.12.2006 року (а.с. 58-69). За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Відповідно до п. 8.1. Кредитного договору за порушення Позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених цим Договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, Банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, і розраховується за методом факт/360, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Позивачем станом на 29.11.2016 року проведено розрахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11097736000 від 18.12.2006 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача [PERSON], перед банком за кредитними зобов'язаннями в розмірі 19 288,12 дол. США та 7 999,33 грн. пені, з яких: 17 761,11 долари США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1 242,10 дол. США за строк з 15.03.2016 року по 29.11.2016 року, 1 527,01 долари США заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1 335,97 дол. США за строк з 01.02.2016 року по 31.10.2016 року, та 7 999 (сім тисяч девятсот девяносто девять) грн. 33 коп. пені, з яких: 3 414,76 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 18.03.2016 року по 29.11.2016 року, 4 584,57 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 18.03.2016 року по 29.11.2016 року (а.с.58-69). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаним договором відповідачами не представлено суду. Крім цього, відповідачі не заперечують щодо наявності вказаної суми заборгованості. Згідно вимог ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позивачем 31.08.2016 року було надіслано відповідачам вимоги про погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати отримання даних вимог (а.с.41-48). Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з договору про надання споживчого кредиту №11097736000 від 18.12.2006 року, між банком та відповідачами [PERSON], [PERSON] року було укладено договори поруки № 1/11097736000-П та №2/11097736000-П, відповідно до яких поручителі зобов'язалися перед кредитором відповідати солідарно за невиконання [PERSON] усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11097736000 від 18.12.2006 року, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с.37-40). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У зв'язку з наведеним, поручитель за вимогою банку повинен нести солідарну відповідальність. Щодо посилання відповідача [PERSON] на те, що порука є припиненою, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» ( п.24) зазначається, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. В договорі поруки не встановлено строк після закінчення якого припиняється порука, умова про дію договору поруки до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором не є встановленням строку в розумінні ст. 252 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК). Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. У звязку з цим порука на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя (постанови Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-48цс11, від 21 травня 2012 р. у справі № 6-68цс11, від 23 травня 2012 р. у справі № 6-33цс12). Відповідно до ч.1. ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих в кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобовязання згідно з такими умовами або у звязку із застосуванням банком строку дострокового повернення позичальником кредиту. 31.08.2016 року позивачем були надіслані відповідачам вимоги про погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення (а.с.41-48). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що вказану вимогу він не отримував, а дізнався про неї тільки після отримання позовної заяви з додатками, так як підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення йому не належить, а отже, з 15.04.2014 року (з часу невиконання [PERSON] кредитних зобовязань) по день подання позовної заяви 08.12.2016 року пропустив шестимісячний строк, визначений ст. 559 ЦК України. Однак, після отримання вимоги вих №30-12/35164 від 31.08.2016 року, відповідачем [PERSON] було проведено оплату в розмірі 299,59 дол ШСА 03.10.2016 року (а.с.67), про що зазначав відповідач у своїх поясненнях. Таким чином, відповідачем [PERSON] було вчинено дії щодо визнання кредитної заборгованості та перервано строк визначений ст. 559 ЦК України, а отже, порука є дійсною. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 року №15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Як вбачається із матеріалів справи (а.с.16-19), представником позивача надано суду копію банківської ліцензії, копію дозволу з додатком на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому, стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11097736000 від 18.12.2006 року слід здійснювати в доларах США. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором є обгрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 192, 526, 527, 533, 546, 554, 611, 612, 1050, 1054; 16, 20 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 128, 141, 247 ЦПК України,

Outcome: approved