Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, Орган опіки та піклування Апостолівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач та відповідач 30.06.2012 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу вони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу. Фактичне місце проживання відповідача не відоме, будь-який зв`язок з відповідачем відсутній. Відповідач участі в житті та вихованні дитини не приймає з жовтня 2015 року, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не піклується про фізичний, духовний та культурний розвиток дитини, не спілкується з дитиною, що необхідно для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєння нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Відповідач не надає та не надавав матеріального утримання, у тому числі у натуральній формі, не забезпечує харчування, медичного догляду, лікування дитини, взагалі не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отриманням сином навичок, не розвиває нові здібності. Відповідач нехтує своїми обов`язками та свідомо ухиляється від виховання дитини. Вихованням дитини позивач займається сама, забезпечує дитину всім необхідним для спеціально-організованої діяльності під час виховного процесу, завдяки її турботі дитина адаптувалась у суспільстві, позивач дбає про соціальне благополуччя сина. Тому, на підставі викладеного позивач просить позбавити батьківських прав відповідача щодо його сина [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив суду, що він не має можливості спілкуватися з позивачем, йому відомо, що позивач проживає за тією ж адресою, що і раніше, однак він не може бачитися з сином, оскільки позивач не відповідає на його телефонні дзвінки, не читає повідомлення, а з`явитися до дитини без повідомлення та домовленості, вважає неприпустимим. Останній раз бачив дитину два роки тому, після розірвання шлюбу. Раніше були домовленості з позивачем про зустріч з сином, однак дуже рідко. Матеріальну допомогу на утримання сина не надає, оскільки не має коштів. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки задоволення позову позбавить його права спілкуватися з дитиною. Представник районного органу опіки та піклування Апостолівської райдержадміністрації в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Просила долучити до матеріалів справи висновок районного органу опіки та піклування Апостолівської райдержадміністрації № 28-88/0/268-20 від 15.01.2020 року, згідно якого орган опіки та піклування Апостолівської райдержадміністрації вважає доцільним позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] , по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.80-82). Суд, вислухавши пояснення відповідача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.06.2012 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30.06.2012 року (а.с.8). Зі свідоцтва про народження видане Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 15.01.2013 року встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьком якого вказаний [PERSON] , матір`ю вказана [PERSON] (а.с.9). Рішенням Центрально-Міського суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.06.2016 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.10). З акту, підписаного сусідами, від 07.03.2019 року вбачається, що з 10.10.2015 року по сьогоднішній день за адресою: [ADDRESS] , проживає [PERSON] , [INFO] , разом з нею проживає її син - [PERSON] , [INFO] . З 10 жовтня 2015 року по сьогоднішній день батька дитини сусіди жодного разу не бачили, наскільки їм відомо вихованням та утриманням дитини займається тільки мати. Також сусідам відомо, що батько участі у вихованні дитини не приймає, не бачиться та не спілкується з дитиною з 10.10.2015 року (а.с.11). З інформації Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №6 комбінованого типу» Криворізької міської ради від 07.03.2019 року вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] відвідує КЗ «ДНЗ (ясла-садок) №6 КТ`КМР з 01.09.2016 року по сьогоднішній день, але за цей час бачили тільки маму дитини - [PERSON] . Батько дитини - [PERSON] садок не відвідував, дитину не приводив, не забирав, батьківські збори не відвідував, успіхами дитини не цікавиться (а.с.12). З довідки виданою КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги №6» Криворізької міської ради від 07.03.2019 року встановлено, що [PERSON] мати дитини [PERSON] , 2012 року народження, регулярно відвідує дільничного лікаря з дитиною, виконує всі рекомендації, призначення, своєчасно робить профілактичні щеплення. Дитина відвідує дитячий садок, зростає і розвивається відповідно до віку. Проблему з розвитку мовлення вирішує з логопедом. З дитиною з раннього віку завжди мати, батько не бере участі у відвідинах в поліклініку, вдома при огляді дитини завжди була тільки мати (а.с.13). Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість по аліментам громадянина [PERSON] згідно листа №216/2241/16-ц від 09.06.2016 року виданого Центрально-Міським районним судом м.Кривого Рогу про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини щомісячно на користь [PERSON] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , станом на 25.05.2019 рік становить 74669,08 грн. (а.с.88). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він є батьком позивачки, відповідач вихованням та утриманням сина не займається, не цікавиться його життям. Донька проживає за тією ж адресою, за якою проживала разом з відповідачем. Перешкод позивач не чинить у спілкуванні з дитиною. Тому, вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що вона є матір`ю позивачки, відповідач вихованням та утриманням сина не займається, не цікавиться його життям. Сина не відвідує, аліменти на його утримання не сплачує. Перешкод позивач не чинить у спілкуванні з дитиною. Тому, вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що вона є подругою та сусідкою позивачки, знайома з нею з 2012 року. Відповідач по справі не спілкується з дитиною, не відвідує сина та не займається його вихованням. Їй відомо, що аліменти на утримання сина не сплачує. Таким чином спір між сторонами виник з приводу наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. З урахуванням встановлених по справі обставин, суд вважає висновок органу опіки та піклування Апостолівської районної державної адміністрації таким, що є передчасним, суперечить інтересам малолітньої дитини, у зв`язку з чим не приймає його в якості доказу доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, сам факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO] , свідчить про його інтерес до дитини, свідчить про можливість встановлення зв`язку дитини з батьком та позбавляє можливості прийти до висновку про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав до відповідача. Враховуючи встановлені обставини по справі та вищезазначені вимоги закону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, з метою забезпечення основних інтересів дитини, суд вважає, що у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed