Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивно-розважальний комплекс «РІО», в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22.01.2010 року, укладений між [PERSON] та відповідачем, посвідчений нотаріусом ХМНО Макушевою Н.В., за реєстровим №67. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 22 січня 2010 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спортивно- розважальний комплекс «РІО» було укладено договір купівлі- продажу нежитлових приміщень, посвідчений нотаріусом Харківського нотаріального округу Макушевою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 67.Відповідно до п. 1.1 договору, продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити відповідно до умов цього договору нежитлові приміщення 1-го поверху 1-:-17 загальною площею 552,5 кв.м. в нежитловій будівлі літера «К-1», які розташовані за адресою: [ADDRESS] .У п. 3.1 договору зазначено, що право власності у покупця на придбані нежитлові приміщення виникає з моменту державної реєстрації правочину та підлягає державній реєстрації у комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».Договір між сторонами було укладено, нотаріально посвідчено. Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстроване за відповідачем, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25120253 від 25 січня 2010 року.Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спортивно-розважальний комплекс «РІО» став власником нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-:-17 загальною площею 552,5 кв.м. в нежитловій будівлі літери «К-1», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22 січня 2010 року.Відповідно до п. 2.1, за погодженням сторін продаж предмету договору вчиняється за 220 022,00 грн., які сплачуються у безготівковому порядку з рахунка покупця протягом тридцяти банківських днів на рахунок продавця (рахунок № [NUMBER] , АКБ «Золотіворота» в м. Харкові, МФО 35931, код за ЄДРПОУ 20015529) з моменту нотаріального посвідчення цього договору.Однак, як вказує представник позивача, безпосередньо перед укладенням договору та його нотаріальним посвідченням відповідач (покупець) сказав позивачу (продавцю), що сплатив грошові кошти у повній сумі 220 022,00 грн. шляхом перерахування на рахунок позивача, на підтвердження чого продемонстрував розрахунковий документ. Відповідач запевнив позивача, що оплату здійснено, грошові кошти перераховано та перешкод в укладенні договору немає.Будучи впевним в тому, що кошти у сумі 220 022,00 грн. як оплату вартості нерухомого майна, що є предметом договору, перераховано відповідачем на рахунок позивача, останній не заперечував проти умови п. 2.1 договору в частині строків розрахунку та підписав 22 січня 2010 року договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В., зареєстрований за № 67. Право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивно-розважальний комплекс «РІО» на нежитлові приміщення на підставі цього договору зареєстровано.Проте виявилося, що жодні кошти від Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивно-розважальний комплекс «РІО» на рахунок [PERSON] щодо здійснення оплати вартості нежитлових приміщень за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22 січня 2010 року не надходили. Відповідачем не було сплачено кошти і після укладення договору та переходу права власності на нерухоме майно від позивача до відповідача.Представник позивача наголошує, що розрахунок між сторонами мав відбутися лише у безготівковій формі, з огляду на умови договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22 січня 2010 року, а саме п. 2.1, в якому визначено рахунок на який саме мали бути перераховані грошові кошти.Позивач стверджує, що відповідач ввів його в оману щодо попередньої сплати коштів за купівлю нерухомого майна за договором, так як хотів стати власником такого майна, а позивач, в свою чергу, знаючи про нездійснення оплати, не надав би згоди на укладення цього договору та не підписав би його. На підставі викладеного подано позов до суду. Ухвалою судді від 08.06.2021 року відкрито спрощене позовне провадження із викликом сторін у судове засідання, яке призначено на 05.07.2021 року. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував фактичних обставин справи. Вислухавши думку представників сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані представником позивача докази, суд приходить до висновку про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем та відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1,2, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З аналізу вищенаведеної норми випливає, що на відповідача або його представника покладається обов`язок із доведення суду наявності законних підстав, які покладаються в основу визнання позову. Натомість всупереч вищевказаному, представником відповідача не надано суду жодного доказу, які свідчили про наявність таких підстав, у зв`язку із чим, суд не приймає визнання позову представником відповідача. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що 22 січня 2010 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спортивно- розважальний комплекс «РІО» було укладено договір купівлі- продажу нежитлових приміщень, посвідчений нотаріусом Харківського нотаріального округу Макушевою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 67. Відповідно до п. 1.1 договору, продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити відповідно до умов цього договору нежитлові приміщення 1-го поверху 1-:-17 загальною площею 552,5 кв.м. в нежитловій будівлі літера «К-1», які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.1, за погодженням сторін продаж предмету договору вчиняється за 220 022,00 грн., які сплачуються у безготівковому порядку з рахунка покупця протягом тридцяти банківських днів на рахунок продавця (рахунок № [NUMBER] , АКБ «Золотіворота» в м. Харкові, МФО 35931, код за ЄДРПОУ 20015529) з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Підписання цього договору буде свідчити про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню продавця і покупця. У п. 3.1 договору зазначено, що право власності у покупця на придбані нежитлові приміщення виникає з моменту державної реєстрації правочину та підлягає державній реєстрації у комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».Договір між сторонами було укладено, нотаріально посвідчено. Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстроване за відповідачем, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25120253 від 25 січня 2010 року.Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спортивно-розважальний комплекс «РІО» став власником нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-:-17 загальною площею 552,5 кв.м. в нежитловій будівлі літери «К-1», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22 січня 2010 року. Позивач зазначала про помилку при укладенні договору купівлі-продажу, яка виявилась у тому, що вона помилилася стосовно реальної оплати суми, визначеної договором за купівлю нежилового приміщення, при цьому посилалася на ст. 229 ЦК України. Проте доводи позивача є неспроможними, про що свідчать умови договору, які перелічені вище та підпис позивача у цьому договорі. Згідно ч.1 чт. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Договором купівлі-продажу встановлений граничний строк проведення розрахунку - 30 днів з моменту посвідчення договору купівлі-продажу, тобто з 22.01.2010 року. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зі змісту договору купівлі-продажу вбачається, що в приватну власність ТОВ «Спортивно-розважальний комплекс «РІО» перейшли нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-17 загальною площею 552,5 кв.м. в нежитловій будівлі літери «К-1», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Частиною третьою статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих власні правила поведінки. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 Кодексу. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, що вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що мав місце удаваний правочин, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили. В пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Аналогічний правовий висновок містяться у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року по справі 6-1587цс16. У Постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №752/18987/16-ц зазначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і характеристик речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Наголошено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Неправильне сприйняття особою фактичних обставин під час укладення спірного правочину про поділ майна подружжя, який був укладений за добровільною згодою сторін, ознайомлення з його змістом, на думку суду, вказує на відсутність підстав для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним. Посилання на незнання вартості майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не може бути визнано як помилка у розумінні ст. 229 ЦК України, оскільки незнання закону чи його неправильне тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, для визнання договору купівлі-продажу недійсним необхідно мати вагомі підстави, які підтверджуються достатніми та допустимими доказами. Укладаючи договір купівлі-продажу сторони визначили предмет, ціну договору та строки його виконання, позивач підписуючи договір погодилася з його умовами. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. У позові позивач також посилалася на ст. 230 ЦК України відповідно до якої правочин, який вчинено особою під впливом обману може бути визнаний судом недійсним. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз`яснення про те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачка так і не уточнила, з яких саме конкретно підстав слід договір купівлі-продажу визнати недійсним, оскільки позовна заява та пояснення в судовому засіданні містять посилання на взаємовиключні обставини: і як на помилку позивачки (ст. 229 ЦК України), і на вчинення правочину під впливом обману (ст. 230 ЦК України). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 22.01.2010 року відповідає вимогам чинного законодавства, а підстави для визнання його недійсним відсутні. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed