Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник позивача звернувшись до суду із цим позовом просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по кредитному договору б/н від 24 квітня 2014 р., укладеному між сторонами на загальну суму 33 239 гривень 79 коп. та судові витрати по справі у розмірі 2 102 гривень 00 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 24 квітня 2014 року, відповідач отримав грошові кошти у кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Банк свої зобов`язання виконав та надав боржнику кредитні кошти. Відповідач не повертає своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до умов Договору, таким чином [PERSON] неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання. Представник позивача просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином. Клопотань або інших процесуальних заяв від останнього до суду не надходило, а відтак суд вважає за можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у цій справі доказів та постановити заочне рішення відповідно до положень ст.280-282 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, на підставі наданих доказів і доведення їхньої переконливості суд дійшов до наступного висновку. Статтею 11 ЦК України\~визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його використання. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом. Статтею 612 ЦК України\~встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того, ч. 2\~ст. 1050 ЦК України\~встановлено, що у разі якщо за договором позичальник зобов`язувався повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи той факт, що відповідач 24 квітня 2014 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Втім, із змісту цієї ж заяви не вбачається, що відповідач виявив бажання, а позивач надав останньому банківські послуги з кредитування. Оскільки, відмітки про бажаний для відповідача банківський продукт не має. Крім того, сама анкета не містить відомостей про бажаний розмір кредитного ліміту за платіжною карткою кредитка «Універсальна/Gold», а в позовній заяві поточна заборгованість за тілом кредиту складає 0, 00 грн. З огляду на викладене суд критично сприймає доводи сторони позивача про надання [PERSON] грошових коштів шляхом кредитування карткового рахунку. Крім того, представник позивача в позові зазначає, що станом на 20 вересня 2020 р. заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 33 239 гривень 79 коп., яка складається з наступного: 22\~606, 86 грн. заборгованість за тілом кредита, в тому числі 0, 00 грн. заборгованість за поточним тілом кредита; 22\~606 гривень 86 коп. заборгованість за простроченим тілом кредита; 0, 00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 9\~128 гривень 41 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 1 504, 52 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0, 00 гривень нарахована пеня; 0, 00 грн. нараховано комісії. Суд констатує, що обов`язок доведення наявності заборгованості у боржника покладається на кредитора, який звертається до суду за захистом свого порушеного права - стягнення заборгованості, звернення стягнення тощо. В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за договором № б/н від 24.04.2014 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом [PERSON] станом на 31 серпня 2015 р., 30 червня 2019 р., 20 вересня 2020 р., а також виписка за договором № б/н станом на 22.09.2020 р. Надаючи оцінку наданим доказам суд виходить із наступного. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до ч. 1ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Зокрема, вони повинні містити такі обов`язкові реквізити, як: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю вимірю господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»). Крім того, взаємовідносини між банківськими установами та їх клієнтами ґрунтуються на договірній основі, а підтвердженням виконаних за день операцій по конкретному клієнту є виписка з його особистого рахунку, за яким було проведено банківську операцію (зарахування грошових коштів, зняття готівки, переказ коштів з рахунку, поповнення карткового рахунку, тощо). При цьому, така виписка у відповідності до п. 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України повинна містити: 1)\~номер особового\~рахунку; 2)\~дату здійснення\~останньої (попередньої)\~операції; 3)\~дату здійснення\~поточної операції; 4)\~код банку,\~у якому\~відкрито рахунок; 5)\~код валюти; 6)\~суму вхідного\~залишку за\~рахунком; 7)\~код банку-кореспондента; 8)\~номер рахунку\~кореспондента; 9)\~номер документа; 10)\~суму операції\~(відповідно\~за дебетом\~або кредитом); 11)\~суму оборотів\~за дебетом\~та кредитом\~рахунку; 12) суму вихідного залишку. Отже, звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, банківська або інша фінансова установа повинні надати в якості належних доказів первинні документи виписки з особового рахунку відповідача, які серед іншого мають містити усі обов`язкові реквізити, що визначені законодавством України для такого виду документів. В свою чергу, Верховний Суд у своїх правових позиціях (Постанова у справі № 755/2284/16 від 31 жовтня 2018 року (№ провадження 61-33138св18); Постанова у справі № 315/353/17 від 08 травня 2018 року (№ провадження 61-394св17) неодноразово звертав увагу на те, що наявність та розмір заборгованості перед банківською установою може бути підтверджено виключно первинними документами. Більш того, Верховний Суд звертає увагу на те, що сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання її розміру відповідачем, не може\~бути єдиним\~та безумовним\~доказом розміру\~наявної заборгованості\~за кредитним\~договором. У такому разі банк повинен надати суду належні докази на підтвердження розрахованої ним кредитної заборгованості, зокрема, виписку по картковому рахунку відповідача, дані про рух на ньому коштів тощо. Суд відхиляє надані стороною позивача розрахунки заборгованості [PERSON] з тих підстав, що вони не містять обов`язкових реквізитів, які повинні мати первинні документи, а тому не можуть вважатися такими. Аналізуючи зміст розрахунків заборгованості відповідача суд зазначає, що неможливо встановити їх приналежність по Договору, який був укладений з [PERSON] 24 квітня 2014 року. Оскільки, вищевказані докази не містять відомостей про те, з якого рахунку вони надані та чи належить цей банківський рахунок відповідачу. Хоча, у позовній заяві (а.с. 2 зворот позовної заяви) сторона позивача зазначає, що кредитний ліміт було встановлено на картковий рахунок відповідача. Суд також вказує, що з урахуванням приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України\~обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) зробила правовий висновок, згідно з яким, Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил частини першої\~статті 634 ЦК України\~за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Крім того, в іншій справі № 382/327/18-ц (провадження №61-21994св19), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року, застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, вказав на наявність правових підстав для стягнення з позичальника інших, окрім тіла кредиту, складових частин заборгованості, зокрема, заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, якщо, окрім анкети-заяви, пред`явлені до позичальника вимоги підтверджені довідкою про умови кредитування, підписаною позичальником, в якій зазначено розмір процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені, розмір та порядок внесення щомісячного платежу тощо, оскільки Тарифи Банку та Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається банк, не є складовою кредитного договору. Так, АТ КБ «Приватбанк», окрім тіла кредиту просить стягнути з відповідача заборгованість за простроченими відсотками, штрафними санкціями. На підтвердження своїх позовних вимог, в тому числі їх розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24.04.2014 року, позивач надав суду Умови та правила надання банківських послуг в «Приватбанку», якими визначені, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови. При цьому, слід зазначити, що вказані Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку відповідачем не підписані. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Суд не приймає до уваги довідку по виданим кредитним карткам та про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної картки як належний, достовірний доказ з тих підстав, що неможливо встановити їх приналежність до Договору, який укладався із відповідачем. При цьому, судовий розглядом та за наявними матеріалами справи, не було достовірно встановлено той фат, що відповідач отримав банківську послугу з кредитування, а тому відомості зазначені у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки суд вважає недостовірними та необґрунтованими. Крім того, наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», також не містить підпису відповідача. Тому, суд за встановлених обставин та наявного нормативного регулювання спірних правовідносин, приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи те, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» залишені без задоволення, то у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати варто покласти на позивача.

Outcome: dismissed