Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , просить суд відібрати малолітнього [PERSON] від матері, без позбавлення її батьківських прав, оскільки остання неналежним чином ставиться до життя та здоров`я малолітнього сина, не створила належних умов для проживання та виховання дитини, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до мало\-літнього сина, права і інтереси, якого повинні бути захищені у встановленому зако\-ном порядку. А також, стягнути на користь особи чи установи, на утриманні якої буде знаходитись малолітня дитина, аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник позивача, у судовому засіданні, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Відповідачка надала суду відзив та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з тих підстав, що загроз для життя та здоров`я дитини наразі відсутні, нею вживаються всі можливості для створення належних умов для утримання, розвитку і виховання дитини та скорішого повернення сина в сім`ю. Сина дуже любить та пообіцяла більше подібних ситуацій не повторювати. Представник відповідача, адвокат Кузнецова А.С. просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав вказаних у відзиву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про слухання справи за відсутності представника. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є одинокою матір`ю. Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] від [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав та стягнення з неї аліментів. Підставою для звернення до суду з такими вимогами є розпорядження Голови районної державної адміністрації по Дніпровському району м. Запоріжжя від 02.07.2020 № 234р про негайне відібрання дитини на підставі ч.2 ст. 170 Сімейного кодексу України, зокрема у зв`язку з безпосередньою загрозою для життя або здоров`я дитини. Малолітній [PERSON] з 07.05.2018 року перебуває на обліку служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, як такий, що опинився в складних життєвих обставинах. 30.11.2020 року старшим сином відповідачки був придбаний житловий будинок у с. Дніпровка, загальною площею 78,3 кв.м., житловою площею 52,4 кв.м., у складі чотирьох житлових кімнат, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сіпяковим О.С. та Витягом № 234764908 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, який складений за участю старости села Дніпровка [PERSON] та сусідів, вказаний житловий будинок газифікований, вода заведена в будинок, є світло, санвузол та ванна кімната, в будинку проживають старші діти відповідачки - [PERSON] та [PERSON] , будинок готовий до проживання. Згідно довідки № 522 від 06.05.2021 вбачається, що [PERSON] зареєстрована у вищезазначеному будинку. Відповідно до характеристики наданої старостою Дніпровського старостинського округу Петро-Михайлівської сільської ради, відповідачка проживає в с. Дніпровка з січня 2021 року. За час проживання зарекомендувала себе як хороша, добропорядна людина, добра мати та господиня, знаходиться в гарних стосунках з сусідами, займається домогосподарством, не працює. Відповідно до листа Православного дитячого будинку «Надія» № 32/06 від 07.05.2021, де наразі мешкає дитина, вбачається, що [PERSON] перебуває у будинку з 16.07.2020 року. Весь час перебування дитини у вказаному закладі мати провідує сину не менше ніж два рази на тиждень, в інші дні постійно телефонує до дитячого будинку, цікавиться життям та здоров`ям сина, приносить іграшки, одяг та взуття, солодощі, фрукти, має намір повернути сина. Дитина також проявляє радість під час відвідування мами, чекає та сумує за мамою, бажає повернутися додому, до мами. Адміністрація Православного дитячого будинку «Надія» жодних зауважень до [PERSON] не має. Крім того, відповідачка відразу після відібрання дитини пройшла курс лікування від алкогольної залежності по методу доктора А.Р.Довженка, що підтверджено довідкою від 11.07.2020 року, та з тих пір повністю виключила вживання алкогольних напоїв. При вирішенні даного спору суд керується як положеннями національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав та обов`язків, так і відповідними нормами міжнародного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, тобто у разі ухилення їх від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, жорстокої поведінки з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відібрання дитини від батьків тягне за собою припинення таких особистих немайнових прав батьків як право на виховання, право на захист дитини, право на спілкування з нею. Ч. 2 ст. 155 СК містить спеціальне застереження про те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Небезпека спілкування дитини з батьками являє собою крайній вид такої суперечності. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини. Оскільки підставою для відібрання дитини є випадки, при яких залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, то повернення дитини можливе лише при усуненні зазначених обставин (батько, мати вилікувались, змінили поведінку, змінили ставлення до дитини тощо). Довести це слід позивачу, оскільки кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ст. 12, 81 ЦПК). Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Зі змісту ст. 170 СК України, яка регламентує питання про відібрання дітей у батьків, вбачається, що це питання вирішується у тому випадку, коли дитина, перебуваючи у безпосередньому контакті з батьками, матиме загрозу для життя, здоров`я і морального виховання. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з статтею 155 цього ж Закону здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. З аналізу викладених вище норм права слідує, що для відібрання дитини, зокрема від матері, суд в своєму рішенні повинен навести конкретну та підтверджену належними та допустимими доказами по справі підставу для такого відібрання, за усунення якої мати мала б в подальшому змогу повернути дитину та продовжити її виховання в безпечному для неї середовищі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не зайшли свого підтвердження належними та допустимим доказами по справі. Позивачем не доведено реальної небезпеки, що загрожує життю та здоров`ю дитини а відтак, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed