Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Прокурор Комінтернівського району Одеської області звернувся до суду із позовом до [PERSON], яким просив зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0112 га, ділянка № [NUMBER], що розташована на території Новодофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області (за межами населеного пункту), в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, біля земельної ділянки наданої у користування дачному кооперативу «Сонячний»; зобов'язати відповідача за власний рахунок, привести земельну ділянку площею 0,0112 га, ділянка № [NUMBER] ([NUMBER]), що розташована на території Новодофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області (за межами населеного пункту), в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, біля земельної ділянки наданої у користування дачному кооперативу «Сонячний» у придатний для використання стан, шляхом знесення забудованих на ній будівель та споруд; покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору. У судовому засіданні прокурор прокуратури Комінтернівського району Одеської області позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області у судове засідання не з'явився, однак подав до суду клопотання, яким позовні вимоги Прокурора Комінтернівського району Одеської області підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу без участі представника райдержадміністрації (а.с 21). Представник Управління держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області в судовому засіданні повністю погодився з доводами позову, наполягав на його задоволенні, оскільки вважав факт самовільно захоплення земельної ділянки відповідачем повністю доведеним наявними у справі доказами. Представник Дачного кооперативу «Сонячний» в судовому засіданні визнав факт відсутності правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, однак вважав, що відповідачу необхідно надати час для оформлення відповідних документів. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, вважали, що вони не доведені належними та допустимим доказами, просили надати час для оформлення відповідної документації, а в останньому судовому засідання просили надати час для подання клопотання про призначення експертизи, при цьому клопотання не подали. Судом протокольно відхилено дане усне клопотання, оскільки справа розглядалась з листопада 2011 року, відповідач мав достатньо часу для заявлення відповідних клопотань, в тому числі і про призначення експертизи, таким правом у раніше проведених судових засіданнях не скористався, а в теперішній час його дії свідчать про намагання затягнути розгляд справи, що призведе до порушення строків розгляду справи. Крім того, на запитання суду відповідач та його представник повністю визнали той факт, що у відповідача відсутні будь- які правовстановлюючі документи, та документи, щодо відведення земельної ділянки. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відкриваючи провадження у справі суд попередив сторони про те, що відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, вони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Виходячи зі змісту положень статті 60 ЦПК України суд розглядає справу на підставі доказів, які подані сторонами до початку безпосереднього судового розгляду. Розглянувши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини: Відповідно до змісту листа відділу Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області від 10.11.2011 року за вих. № 13-13-04/2093, на земельній ділянці, що зайнята відповідачем (за межами населеного пункту), на території Новодофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, розташовані забудовані ним будівлі та споруди. Відповідно до Розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області № 3024/А-2010 від 31.12.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою по встановленню прибережної захисної смуги та водоохоронної зони Чорного моря на території Сичавської, Новодофінівської, Фонтанської, Крижанівської сільських рад та Новобілярської селищної ради Комінтернівського району Одеської області» та матеріалів кадастрової зйомки земельних ділянок проведеної спеціалістами ТОВ «ІНАГРО» на території Новодофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, земельна ділянка зайнята відповідачем, і на якій розташована будівля та споруди, входить до прибережної захисної смуги Чорного моря. В судовому засіданні відповідач визнав відсутність у нього документів, які б підтверджували право користування або право власності на спірну земельну ділянку, що свідчить про самовільне зайняття ним вищевказаної земельної ділянки. Факт самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки також підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 15.08.2011 року складеним державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря за ст. 53-1 КУпАП та постановою про накладення адміністративного стягнення від 15.08.2011 року № 103922 за вчинення зазначеного адмінправопорушення. Вказані документи відповідачем не оскаржувались у встановленому законом порядку. Крім того, відповідачем сплачено штраф у добровільному порядку (квитанцією № 39 від 19.08.2011 року). Згідно ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. У відповідності до п. 12 Перехідних положень Земельного Кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями за межами населених пунктів здійснюють відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до положень ст. 118 Земельного Кодексу України відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву про передачу у власність земельної ділянки і в разі згоди надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Відповідно до положень ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно із ст. 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою, свідоцтвом про право на спадщину; право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою; право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Таким чином, суд дійшов висновку, що документи, які б підтверджували право користування або право власності на земельну ділянку у відповідача відсутні, отже і будівництво здійснене відповідачем на цій земельній ділянці, є таким, що суперечить Закону. Суд приймає до уваги, що нормою ст. 90 Водного Кодексу України законодавцем встановлено обмеження господарської діяльності в прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах. Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватись лише для будівництва військових та інших оборонних об'єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об'єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально - оздоровчих закладів з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд. Суд вважає, що відповідач мав можливість захистити своє право як забудовника, надати в обгрунтування правомірності проведеної будови документи, відповідні дозволи (санітарні, екологічні, архітектурні) на виконання будівельних робіт, погодження державних органів проекту будівництва, тощо, однак відповідач цією можливістю не скористався, і відповідних документів не подав. Доводи заперечень відповідача, що в теперішній час фактично проводиться передача земель державної власності у комунальну власність, не можуть бути прийняті судом як обгрунтування правомірності зайняття спірної земельної ділянки, оскільки використання земельних ділянок без відведення їх і натурі і відповідної реєстрації права законодавцем не допускається. Відповідно до ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України за самовільне зайняття земельної ділянки громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність. Відповідно до ч. 2 ст. 212 Земельного кодексу України повернення самовільно зайнятих ділянок здійснюється шляхом приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Суд враховуючи, що правовідносини, пов'язані із самочинним будівництвом є триваючими і не припинились до теперішнього часу, то до цих правовідносин слід застосувати норми діючого ЦК України, яким також врегульовано питання наслідків самочинного будівництва. Виходячи зі змісту ч.ч. 1, 7 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони забудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушенням будівельних норм та правил. Враховуючи те, що відповідач здійснив будівництво без належного дозволу та затвердженого проекту, на земельній ділянці не наданій у власність чи користування та на якій будівництво законодавчо заборонено, суд приходить до висновку, що перебудова зазначеної будівлі неможлива, тому будівля має бути знесена особою, яка її збудувала за власний рахунок. Оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, та підлягають задоволенню, оскільки повністю доведені матеріалами справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає можливим покласти оплату судового збору на відповідача у зв'язку із повним задоволенням позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved