Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду із позовом до відповідача, третя особа служба у справах дітей Дрогобицької районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з 16 січня 1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано на підставі заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 липня 2020 року. У шлюбі із відповідачем у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Діти проживають із позивачкою на окупованих РФ територіях, а саме в Автономній Республіці Крим та знаходяться на її повному утриманні. Відповідач з 2016 року не приймає участі у вихованні та забезпеченні дітей, не спілкується з дітьми. Зазначив, що позивачка разом з дітьми з метою відпочинку, оздоровлення та розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, планує відвідати Королівство Бельгію, місто Білзен у період з 01.06.2021 по 30.10.2021 під час літніх чи осінніх канікул, однак відповідач ухиляється від надання дозволу на таку поїздку, посилаючись на неможливість ним виїхати через відсутність паспорта, що підтверджується перепискою у Viber та електронним листом. У місті Білзен проживають колишні сусіди, з якими позивачка та її діти постійно спілкувалися, ходили один до одного в гості, відпочивали разом та гралися на одному дитячому майданчику. Із урахуванням викладеного, просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , без згоди (дозволу) батька - [PERSON] в Королівство Бельгія з 01.06.2021 по 30.10.2021. Ухвалою від 13 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у даній справі за останнім відомим місцем проживанням відповідача, розгляд справи по суті призначено на 24 травня 2021 року, з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 24 травня 2021 року залучено у даній справі службу у справах дітей Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, оскільки с. Далява, яке є останнім відомим місцем реєстрації відповідача увійшло до складу Меденицької територіальної громади, в якій створена та діє своя служба у справах дітей. Розгляд справи ухвалено відкласти на 11 червня 2021 року. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, разом із позовною заявою подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про дату, час і місце розгляду справи, у тому числі, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що узгоджується з вимогами частини 11 статті 128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Треті особи у судове засідання не з`явилися. Начальник служби у справах дітей Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області Дубинецька Х. подала заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника служби у справах дітей. Зазначила, що в результаті дослідження наявних матеріалів справи службою у справах дітей Меденицької селищної ради встановлено, що обґрунтованих заперечень щодо виїзду неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з боку їхнього батька немає. Рішення позивачки [PERSON] , яка спільно проживає з неповнолітніми дочками [PERSON] та [PERSON] та фактично займається їхнім вихованням, доглядом та матеріальним утриманням, повністю відповідає інтересам дітей. Отже, служба у справах дітей підтримує позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, судом постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 16 січня 1997 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано на підставі заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 липня 2020 року. За час перебування сторін у шлюбі у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. В обґрунтування позовних вимог, представник позивачки вказував на те, що відповідач ухиляється від надання дозволу на поїздку дітей за межі України, посилаючись на неможливість ним виїхати з країни, в якій він перебуває, та через відсутність паспорта. На підтвердження зазначеного представником позивачки надано роздруківку із переписки сторін у мережі Viber та лист із електронної пошти. Суд приймає до уваги надані представником в обґрунтування позовних вимог дані докази, оскільки прийняття скріншотів листування в месенджерах для підтвердження повідомлення про обставини, що входять до предмета доказування по справі, відповідає практиці ВС, викладеній, зокрема у постанові від 25.03.2020 у справі № 570/1369/17 та від 13.07.2020 у справі №753/10840/19. У той же час, із листування між сторонами встановити, що відповідач ухиляється від надання дозволу на виїзд дітей за кордон неможливо, оскільки жодне повідомлення відповідача не містить вказівки на те, що він не бажає надавати такий дозвіл, а лише зазначає, що йому важко спланувати свої дії, у зв`язку з відсутністю паспорта у нього. Щодо мети поїздки, то згідно із позовною заявою, така планується для відпочинку, оздоровлення та розширення кругозору дітей, ознайомлення із культурою інших народів. У позовній заяві представник позивача також вказав про те, що поїздка планується у Королівство Бельгія, місто Білзен, де проживають колишні сусіди позивачки у період з 01.06.2021 по 30.10.2021. Аналізуючи наведені доводи, суд вважає за необхідне зазначити таке. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтувати ся на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, який покладено також в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини. При цьому, суд враховує те, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Вказане узгоджується із висновками ВС, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі 643/1090/17. У зазначеній постанові Верховний Суд також наголосив на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Суд враховує вказані висновки Верховного Суду та застосовує їх до спірних правовідносин, оскільки у матеріалах справи, відсутні будь-які докази, які би свідчили про конкретне місцеперебування дітей за кордоном та повернення їх на територію України, крім того, мета поїздки, яка зазначена у позовній заяві викладена без конкретизації, а період, на який представник позивачки просив суд надати дозвіл на виїзд, охоплює, у тому числі, навчальний період дітей. Відтак, вказане позбавляє суд можливості встановити чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що чинним законодавством розширено перелік умов та документів, які слугують підставою для виїзду дітей за кордон за відсутності згоди другого із батьків. Так, порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Вказані Правила передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Пунктом 4 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Аналізуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що відмова у задоволенні даного позову не є абсолютною перешкодою для виїзду позивачки із дітьми за кордон без згоди відповідача. Оскільки, звертаючись із даним позовом, представник позивачки вказував на те, що діти проживають із матір`ю, перебувають на її повному утриманні, з 2016 року батько не приймає участі у вихованні та забезпеченні дітей. Отже, якщо обставини, викладені у позовній заяві, є такими, що відповідають дійсності, то позивачка зможе в подальшому забезпечити виїзд дітей за кордон на строк до одного місяця, на підставі документів, передбачених чинним законодавством. Суд відхиляє доводи представника служби у справах дітей Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, оскільки такі містять виключно рекомендаційний характер та зроблені без повного з`ясування всіх обставин справи, зокрема без з`ясування думки дітей. Із урахуванням викладеного, суд зазначає, що на підтвердження заявлених позовних вимог у матеріалах справи містяться лише копії свідоцтв про народження дітей та копія рішення суду про розірвання шлюбу сторін, при цьому, будь-які документи, з яких суд би мав можливість встановити мету поїздки, конкретне місцеперебування дітей за кордоном впродовж запланованого виїзду, відсутні. Крім того, не обґрунтовано, що поїздка дітей відповідає саме інтересам останніх, а також не надано гарантій того, що у випадку транскордонного переміщення дітей вони повернуться до України, що може призвести до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними. До того ж, суду не надано доказів, що відповідач ухиляється від надання в нотаріальному порядку згоди на виїзд дітей за кордон, відтак підстав для задоволення позову суд не вбачає, у зв`язку з чим вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки підстав для задоволення позовних вимог немає, понесені позивачкою судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed