Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

Прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів Української міської ради Обухівського району Київської області та фізичних осіб, в якому посилається на грубі порушення законодавства при виділенні та зміні цільового призначення земельних ділянок, які розташовані на острові у межах прибережної захисної смуги річки Козинка. Неправомірність виділення спірних ділянок із земель державної власності встановлена в межах прокурорської перевірки за зверненням управлінням Державного агентства земельних ресурсів в Обухівському районі Київської області. Рішення про виділення земельних ділянок прийнято не уповноваженою особою, оскільки земельні ділянки перебувають за межами населеного пункту. Договори купівлі-продажу земельних ділянок прокурор вважав нікчемними. Загалом прокурор із врахуванням змін і уточнень просив наступне: 1.Визнати недійсним рішення 17 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 10.04.2001 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON]». 2.Визнати недійсним рішення 11 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 24.02.2000 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON]». 3.Визнати недійсним рішення 12 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 16.05.2000 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON]». 4.Визнати недійсним рішення 12 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 16.05.2000 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON]». 5.Визнати недійсним рішення 11 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 24.02.2000 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON]». 6.Визнати недійсним рішення 11 сесії Української міської ради Обухівського району Київської області від 24.02.2000 «Про передачу у приватну власності земельної ділянки гр. [PERSON]». 7.Визнати недійсним рішення 14 сесії XXIV скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 10.07.2003 «Про надання і передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку в [ADDRESS]». 8.Визнати недійсним рішення 14 сесії XXIV скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 10.07.2003 «Про надання і передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку в [ADDRESS]». 9.Визнати недійсним рішення 14 сесії XXIV скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 10.07.2003 «Про надання і передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS]». 10.Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0426 га. 11.Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0334 га. 12.Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0703 га, з відміткою про перехід права власності до [PERSON]. 13.Скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Воробйової Катерини Вікторівни, індексний номер 21520180 від 22.05.2015 року, на підставі якого зареєстровано право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. 14.Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 2,4727 га. 15.Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,2101 га, з відміткою про перехід права власності до [PERSON]. 16.Скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень приватного нотаріуса Балана Руслана Борисовича, індексний номер: 17593208 від 29.11.2014 13:40:28, на підставі якого зареєстровано право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. 17.Витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,0426 га (грошова вартість - 37181,28 грн.), з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться на території Обухівського району Київської області. 18.Витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,0334 га (грошова вартість - 29151,52 грн.), з кадастровим номером [NUMBER], яка 19.знаходиться на території Обухівського району Київської області. 20.Витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,0703 га (грошова вартість - 61357,84 грн.), з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться на території Обухівського району Київської області. 21.Витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,0357 га (грошова вартість - 31158,96 грн.), з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться на території Обухівського району Київської області. 22.Витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,0238 га, розташовану на [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. 23.Витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 2,4727 га (грошова вартість - 2158172,56 грн.), з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться на території Обухівського району Київської області. 24.Витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,2101 га (грошова вартість - 183375,28 грн.), з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться на території Обухівського району Київської області. 25.Визнати за державою в особі Київської обласної державної адміністрації право власності на земельні ділянки загальною площею 2,8886 га, з кадастровими номерами: [NUMBER] площа - 0,0426 га, [NUMBER] площа - 0,0334 га, [NUMBER] площа - 0,0703 га, [NUMBER] площа - 0,0357 га, [NUMBER] площа - 0,0238 га, [NUMBER] площа - 2,4727 га, [NUMBER] площа - 0,2101 га, які знаходяться на території Обухівського району Київської області. В судовому засіданні прокурор позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що прокуратурі в зв'язку за наслідками перевірки стало відомо про виділення спірних земельних ділянок Українською міською радою на ім'я фізичних осіб, які фактично знаходяться на острові та прибережній захисній смузі, а тому не підлягали передачі у власність, ділянки відносяться до земель водного фонду. Потім відбулося декілька наступних відчуджень за нікчемними договорами. Виділення земельних ділянок було проведено незаконно, чим порушені інтереси держави. Про порушення інтересів держави прокуратурі стало відомо за наслідками перевірки. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав повністю. Відповідачі та треті особи на стадії розгляду справи по суті в судове засідання повторно не з'явились, причин неявки не повідомили, заяв, клопотань чи заперечень не подали. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням 17 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 10.04.2001 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,144 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS]. Рішенням 11 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 24.02.2000 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,125 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням 12 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 16.05.2000 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,112 га для ведення особистого господарства в [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням 12 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 16.05.2000 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,32 га для ведення особистого підсобного господарства в [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням 11 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 24.02.2000 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,24 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням 11 сесії XXIII скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 24.02.2000 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням 14 сесії XXIV скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 10.07.2003 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням 14 сесії XXIV скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 10.07.2003 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням 14 сесії XXIV скликання Української міської ради Обухівського району Київської області від 10.07.2003 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,32 га, з них 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 0,07 га для ведення особистого селянського господарства, в [ADDRESS] [PERSON]. У подальшому незаконно виділені земельні ділянки відчужені на користь інших осіб. Так, 25.10.2001 [PERSON] та [PERSON] продали свої земельні ділянки загальною площею 0,2690 га [PERSON]. 25.11.2003 році [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відчужили свої земельні ділянки загальною площею 2,1030 га [PERSON]. Яка в свою чергу частину своїх земельних ділянок площами 0,4230 га та 0,9320 га відчужила [PERSON]. Надалі, 05.12.2003 [PERSON] продав земельні ділянки площами 1,3500 га та 0,2700 га [PERSON]. В цей день [PERSON] відчужила земельну ділянку площею 1,3200 га [PERSON] (вказане підтверджується листом виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області від № 2005/0/1-14 від 30.12.2014). Далі [PERSON] об'єднала вище зазначені вище земельні ділянки та отримала державний акт на право власності на земельні ділянки, площею 2,946 га, який зареєстровано за № 3392. 29.06.2006 [PERSON] відчужила земельну ділянку площею 2,946 га [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за № д-863 та подальшим виготовлення державного акта серії [NUMBER]. Надалі [PERSON] продав частину земельної ділянки площею 0,0829 га [PERSON], що підтверджується договором купівлі- продажу частини земельної ділянки від 05.07.2007, зареєстрованого в реєстрі за № д-1342, яка в свою чергу об'єднала з іншими наявними у її власності земельними ділянками і отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], загальною площею 0,2101 га. Далі [PERSON] відчужила вказану земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) [PERSON], шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за № 1892 та проставлянням відмітки на державному акті. На даний час, земельна ділянка з кадастровим [NUMBER] обліковується за [PERSON] (договір дарування земельної ділянки від 13.12.2011 №1451). Після продажу [PERSON] земельної ділянки площею 0,0829 га [PERSON], останнім отримано новий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], площею 2,8631 га, кадастровий номер [NUMBER]. У подальшому, земельну ділянку, на підставі заяви [PERSON] від 02.09.2009, зареєстрованої в реєстрі за № 2276, поділено на 8 частин та отримано стільки ж державних актів. Зокрема, [PERSON] отримано наступні державні акти на право власності на земельні ділянки: 1) серії [NUMBER] - площа земельної ділянки 0,0426 га (кадастровий номер - [NUMBER]), 2) серії [NUMBER] - площа земельної ділянки 0,0334 га (кадастровий номер - [NUMBER]), 3) серії [NUMBER] - площа земельної ділянки 0,0703 га (кадастровий номер - [NUMBER]), 4) серії [NUMBER] - площа земельної ділянки 0,0357 га (кадастровий номер - [NUMBER]), 5) серії [NUMBER] - площа земельної ділянки 0,0238 га (кадастровий номер - [NUMBER]), 6) серії [NUMBER] - площа земельної ділянки 0,0342 га (кадастровий номер - [NUMBER]), 7) серії [NUMBER] - площа земельної ділянки 0,0942 га (кадастровий номер [NUMBER]), 8) серії [NUMBER] - площа земельної ділянки 2,4727 га (кадастровий номер - [NUMBER]). Далі [PERSON] подарував земельну ділянку площею 2,4727 га (кадастровий номер - [NUMBER]) [PERSON], яка в свою чергу здійснила інвентаризацію земель, що підтверджується рішеннями 14 сесії 6 скликання від 11.08.2011 і 22 сесії 6 скликання Української міської ради Обухівського району Київської області та на підставі останнього отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], площею 2,4727 га за кадастровим номером [NUMBER]. Земельні ділянки з кадастровими [NUMBER], [NUMBER] відповідно договорів купівлі-продажу земельних ділянок №2158,2166,2174 від 26.11.2010, №486,481,491 від 30.03.2010 відчужені [PERSON] [PERSON] з подальшим виготовленням державного акта на право власності на земельну ділянку з кадастровим [NUMBER], площею - 0,4602 га, серія [NUMBER] та реєстрацією свого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна № 22710196). Земельна ділянка з кадастровим № [NUMBER] обліковується за [PERSON], земельна ділянка з кадастровим № [NUMBER] обліковується за [PERSON], земельна ділянка з кадастровим [NUMBER] обліковувалась за [PERSON], що підтверджується листом Управління держземагенства в Обухівському районі від 30.01.2015 № 1.1-24/8. 22 травня 2015 року [PERSON] продала земельну ділянку з кадастровим [NUMBER] [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу, інформаційними витягами із державних реєстрів. Вказані вище обставини підтверджуються договорами відчудження земельних ділянок, матеріалами нотаріального посвідчення цих договорів, інформаційними витягами із державних реєстрів та іншими матеріалами справи. Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11.06.14 № 04-19/39, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Київській області встановлено, що земельна ділянка - площею 0,4602 га, з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться поряд з оспорюваними земельними, розташована на острові. В цьому акті перевірки зазначено, що з Північної та Східної частини даний острів омивається водами річки Козинка, з Північно-Західної та Південної сторони - водами каналу, який з'єднується з вищезазначеною річкою, а тому земельна ділянка відноситься до земель водного фонду. Доказів на спростування цього суду не надано. Належність даних земельних ділянок до земель водного фонду підтверджується також листом ДП «Київгеоінформатика» від 20.02.2015 № 01-01/135 з матеріалами викопіювання з топографічної карти та супутникових знімків місцевості з відображенням на них оспорюваних земельних ділянок, наданих листом Управління держземагентства в Обухівському районі від 30.01.2015 № 1.1-24/8. За змістом ч. 1, 2 ст. 3, ст. 4 ВК України, п. «а» ч. 1 ст. 58, ч. ч. 1», ст. 59 ст. 60 , ч. 1 ст. 84 ЗК України, у редакціях на час виникнення правовідносин, землі під водними об'єктами, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. За системним аналізом законодавства на час виникнення правовідносин, відповідно до положень ст. 88 ВК України, Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486, Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року, розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. При наданні у користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, мали врахуватися ці положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у разі відсутності землевпорядної документації (документації з землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного Кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації. Таким чином, суд вважає, що у справі достатньо доказів перебування спірних земельних ділянок в межах водоохоронної зони на землях водного фонду. Окрім цього, передаючи у власність спірні земельні ділянки Українська міська рада вийшла за межі наданих законом повноважень, оскільки розпорядилась землями, які знаходяться за межами населеного пункту - с. Плюти. Про те, що спірні землі розташовані за межами населеного пункту свідчить те, що згідно Класифікатора об'єктів адміністративно-територіального устрою України ДК 014-96, затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 09.12.1997 року № 78, перший структурний елемент кадастрового номера відповідає коду об'єкта. Відповідно до вищевказаного Класифікатора, КОАТТУ с. Плюти та м. Українка Обухівського району 3223110501,3223110500. В той же час, відповідно до кадастрових номерів, які присвоєні спірним земельним ділянкам, визначено КОАТУУ 3223151001 та 3223151000, що згідно з Державним класифікатором об'єктів адміністративно-територіального устрою України, не відповідає розміщенню земельних ділянок на території с. Плюти та м. Українка, а отже знаходяться за межами цих населених пунктів. Наведене вище свідчить про порушення міською радою вимог п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (який діяв на момент прийняття спірних рішень у 2003), за змістом яких до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади та ст. 17 Земельного кодексу України (який діяв на момент прийняття спірних рішень у 2000), якої передбачено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Щодо рішень які прийняті у 2001 році. Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України (в редакції на момент винесення оспорюваних рішень) передбачено, що до земель водного фонду належать земельні ділянки, зайняті островами. Згідно ст. 79 Земельного кодексу (в редакції на момент винесення оспорюваних рішень), на землях водного фонду забороняється будь-яка діяльність, що суперечить їх цільовому призначенню. Землі водного фонду, що є в користуванні водогосподарських підприємств і організацій, можуть надаватися за рішенням районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів у тимчасове користування для сінокосіння і риборозведення. Порядок використання земель водного фонду визначається законодавством України. Частиною 4 ст. 4 Земельного кодексу України передбачено, що не можуть передаватись у колективну та приватну власність: землі водного фонду, за винятком невеликих (до 3 гектарів) ділянок водойм і боліт, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств. Крім того, згідно ст. 89 Водного кодексу України на островах заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів, миття та обслуговування транспортних засобів і техніки, влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо. Щодо рішень які прийняті у 2003 році. Відповідно до п. а) ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України (в редакції на момент винесення оспорюваних рішень) передбачено, що до земель водного фонду належать земельні ділянки, зайняті островами. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, ч. З ст. 85 Водного кодексу України громадянам та юридичним особам органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передавати на умовах оренди острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Згідно з п. ґ) ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, зокрема, належать землі водного фонду. Єдиний випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність передбачений ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України. За таких обставин, передача у власність громадян земель водного фонду для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд прямо суперечить п. ґ) ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України. Крім того, згідно ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України на островах заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), садівництво та городництво, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів, миття та обслуговування транспортних засобів і техніки, влаштування звалищ сміття, гноєсховищ тощо. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності. Статтею 24 цього Закону передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель згідно з п. а) ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. З поданих суду письмових доказів вбачається, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду і їх цільове призначення у встановленому законом порядку не змінювалося. Проте, оскаржуваними рішеннями Української міської ради Обухівського району Київської області зазначені земельні ділянки незаконно передано громадянам у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, для ведення особистого підсобного господарства. Вищевикладене свідчить про наявність достатніх підстав для визнання протиправними і скасування зазначених рішень. Згідно ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Прийняття Українською міською радою незаконних рішень про безоплатну передачу громадянам земельних ділянок в с. Плюти, їх подальше відчуження за цивільно-правовими угодами свідчить про порушення інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації, яка в силу положень ч. 4 ст. 122 та п. 12 Розділу 10 Земельного кодексу України наділена на даний час повноваженнями щодо розпорядження спірними земельними ділянками. Не зважаючи на викладені факти та в порушення вказаних норм Земельного кодексу України Українською міською радою перевищено власні повноваження при розпорядженні спірними земельними ділянками. Варто зазначити, що у разі видачі органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним на підставі ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України. Одним з принципів цивільного захисту власності є право особи, яка вважає, що її права та охоронювані законом інтереси порушені вимагати відновлення їх в судовому порядку у спосіб, передбачений законом. Такий спосіб захисту гарантується ст. 387 Цивільного кодексу України, згідно з якою власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Окрім цього, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 1 ст. 153 цього Кодексу визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України. Враховуючи вищевикладене, а також те, що повноваження з розпорядження землями державної власності на теперішній час, відповідно до ч. 4 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України, відносяться до компетенції обласних державних адміністрацій, рішення Української міської ради Обухівського району Київської області, якими передано у власність спірні земельні ділянки в с. Плюти по вул. Луговій, прийняті в порушення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. З ст. 24, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Водного кодексу України, Земельного кодексу України. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видачі цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. До прийняття рішення та видачі державних актів спірні земельні ділянки перебували у державній власності. Українська міська рада була не вправі надавати вказані земельні ділянки у власність. Видані державні акти на право власності на земельні ділянки, на підставі незаконних оскаржуваних рішень, також суперечать чинному законодавству, а тому є нікчемними. Відповідно до вимог ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Стаття 321 Цивільного кодексу України встановлює, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Спірні земельні ділянки вибули із державної власності поза волею її розпорядника, адже Українська міська рада не мала права надавати у власність спірні земельні ділянки. Наведене вище свідчить про можливість застосування в даному випадку віндикації для захисту порушених інтересів держави. Позовні вимоги в частині витребування спірних земельних ділянок із чужового незаконного володіння відповідачів ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. Вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію права власності є похідними від вимог щодо скасування рішень органу місцевого самоврядування і застосування нікчемності правочинів, тому також підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, яка полягає в забезпеченні раціонального використання земельних ресурсів, збереженні й відтворенні родючості ґрунтів, захисті їх від псування забруднення, реалізації громадянами, юридичними особами та державою їхніх прав і законних інтересів громадян, юридичних осіб та держави в земельних і пов'язаних із ними майнових правовідносин належить судам. Відповідно до ст.ст. 4, 6, 9 Закону України «Про прокуратуру» діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, нагляд за додержанням і застосуванням законів, спрямований на відповідність вимогам актів, які видаються органами виконавчої влади, тому прокуратура Київської області звертається до суду з вищевказаним позовом. Згідно статті 121 Конституції України одним із завдань прокуратури України є представництво інтересів громадян або держави в судах у випадках, визначених законом. Статтями 36-1, 37 Закону України «Про прокуратуру» закріплено право подання позовної заяви в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства міжрайонним прокурорам, прокурорам міст, районів, районів у містах та прирівняних до них спеціалізованих прокуратур, їх першим заступникам і заступникам у разі порушенні інтересів держави. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Частиною 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. У спірних відносинах порушені інтереси держави, оскільки у власність відповідачів передані землі, які заборонено передавати у приватну власність. Землі водного фонду мають особливий режим використання, тому їх пошкодження, тощо може призвести до незворотних негативних наслідків, в тому числі навколишньому природному середовищу. Суд погоджується із доводами прокурора, за якими позов пред'явлено в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, яка відповідно до ст. ст. 122, 149 Земельного кодексу України, наділена певними повноваженнями щодо розпорядження землями цієї категорії. Предметом позову є землі водного фонду, які відповідно до ст. 4 Земельного кодексу України (в редакції станом на 2000 рік) та ст. 84 (в редакції станом на 2003 рік) взагалі не можуть передаватись у приватну власність, за виключенням окремих випадків. Таким чином, жоден орган виконавчої влади від імені держави не мав права розпоряджатися спірними землями. В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України, право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом, в нашому випадку Київською обласною державною адміністрацією. А отже, з урахуванням наведеного, прокурором вірно визначено позивачем Київську обласну державну адміністрацію, яка фактично є «представником» держави у даному спорі. Таким чином пред'явлений прокурором позов загалом ґрунтується на законі, покликаний захистити права держави, однак окремі позовні вимоги не можуть вважатись належним способом захисту інтересів держави з огляду на наступне. Ураховуючи наведені вимоги закону, а також те, що на надані незаконними рішеннями Української міської ради земельні ділянки у фізичних осіб - первинних набувачів право власності на законних підставах не виникло. Із поданих прокурором доказів вбачається, що одинадцять із перелічених громадян на підставі договорів відчужили отримані у власність спірні земельні ділянки на користь інших осіб, наслідком чого кінцевими власниками станом на час вирішення справи стали відповідачі, на ім'я яких видані оспорювані державні акти на право власності на земельні ділянки. Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, вважається таким, що порушує публічний порядок, та є нікчемним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Спірні земельні ділянки є, як зазначалося, землями водного фонду із обмеженим режимом використання, які перебувають під особливою охороною держави, передача яких у приватну власність заборонена законом. Водночас органами влади не дотримано передбачений законом порядок безоплатного надання земельних ділянок у власність громадян. Зазначені посилання прокурора нічим не спростовані. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом. З положень ст.ст. 717, 718, 722 ЦК України вбачається, що право на передачу у власність за договором дарування належить лише власникові майна. Аналогічні положення закріплені й у ст. 346 ЦК України. Відповідно до вимог ст.ст. 330, 658 ЦК України право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, сукупний аналіз указаних норм законодавства свідчить про те, що право на укладання договору відчудження майна виникає лише у особи, яка набула це майно на законних підставах. У цьому випадку договори відчудження земельних ділянок були укладені особами, які отримали земельні ділянки на підставі незаконного, прийнятого з перевищенням повноважень, рішення міської ради, а отже, факт незаконного набуття первинними власниками права власності на спірні земельні ділянки унеможливлює укладення ними будь-яких угод щодо цього майна на законних підставах. Із викладеного вбачається, що оскільки дії органів влади із передачі у приватну власність спірних земельних ділянок фізичним особам та договори ваідчудження спрямовані на незаконне відчуження, заволодіння об'єктами права власності українського народу - землею, вони є такими, що порушують публічний порядок, а отже, нікчемними. Згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається. Разом з тим відповідачі отримали державні акти на право власності на спірні земельні ділянки, тому державні акти є також нікчемними і додаткового визання недійсними не потребують. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Скасування рішень, якими було здійснено вилучення земельних ділянок з державної власності фактично повертає ці ділянки у державну власність, тому додаткового судового захисту в даному випадку не потрібно, задоволення інших позовних вимог в достатній мірі захищає інтереси держави. Спірні правовідносини за обсягом позовних вимог в цій частині не підпадають під дію ст.392 ЦК України, під час судового розгляду прокурор не навів правового обґрунтування цієї позовної вимоги, тому суд вважає, що вимоги щодо визнання права власності не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги частково ґрунтуються на матеріалах справи та чинному законодавстві, відповідачів не подали заперечення на позов і не довели їх належними і допустимими доказами, тому позов слід задовольнити частково. Судові витрати відповідні до ст.88 ЦПК України слід покласти на відповідачів. Враховуючи задоволення позовних вимог суд вважає недоцільним скасовувати заходи забезпечення позову, вжиті в межах розгляду цієї справи ухвалою від 27.05.2015 року.

Outcome: partial