Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду 15.02.2016р. з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (далі - спірна квартира), - посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Левицькою Е.А. 09.11.2015р. за №7118. В обґрунтування вимог в позові зазначено, що відчуження квартири відбулось поза волевиявленням власника (позивачки), оскільки вона не надавала згоди на продаж своєї квартири. Також в позові зазначено, що продаж квартири було вчинено без згоди [PERSON], який є співвласником цієї квартири, оскільки вона була придбана в період шлюбу між позивачкою та [PERSON]. Відповідач позовні вимоги не визнав та надав суду письмові заперечення /а.с.62-63/ в обґрунтування яких зазначив, що договір купівлі-продажу був укладений між ним та [PERSON], яка діяла від імені позивачки на підставі довіреності. Стосовно згоди [PERSON] зазначив, що останній надав відповідачеві письмову згоду на розпорядження майном. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що довіреність на ім'я матері вона складала, проте це було дуже давно і вона не пам'ятає змісту цієї довіреності. ЇЇ згоди на продаж квартири ніхто не питав і вона її не надавала. Гроші від продажу квартири вона не отримувала. Коли довідалась про продаж квартири та зміст довіреності, то відразу її відкликала. Просила задовольнити позов. Представник позивача - [PERSON] - підтримала позовні вимоги та пояснила, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений з порушенням порядку його укладання і без згоди власника квартири, а тому має бути визнаний недійсним. Під час з'ясування обставин справи, представник позивачки зауважила, що відповідач та третя особа - [PERSON] - шляхом укладання договору купівлі-продажу, приховували ту обставину, що фактично це був договір дарування, за яким третя особа подарувала відповідачу цю квартиру, а відтак цей правочин став наслідком зловмисної домовленості між його сторонами, що привело до втрати позивачкою права власності на цей будинок, а тому вона просить задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що зазначений договір був укладений між сторонами 09.11.2015р.. Ніяких порушень при укладанні договору з боку нотаріусу чи сторін не було. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача - адвокат Малашевський К.Л. - заперечив проти задоволення позову, посилаючись на належність документації та незрозумілу поведінку позивачки. Просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа - [PERSON] - пояснила, що позов не визнає в повному обсязі. Зауважила, що фактично ця квартира належить їй, а зареєстроване право власності на [PERSON]. Саме через те позивачка 01.06.2006р. надала їй довіреність на розпорядження всім майном без зазначення строку її дії. На теперішній час вона продала квартиру сину (відповідач). Фактично грошей від відповідача вона не отримувала з особистих міркувань, проте на теперішній час вимог майнового характеру до відповідача не має. Тож позивачці вона також гроші не передавала. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа - [PERSON] - в судовому засіданні пояснив, що спірна квартира була придбана під час перебування його з позивачкою у шлюбу, а тому може вважатись спільним сумісним майном, проте він не має ніякого відношення до походження цієї квартири, а тому не має ніяких майнових претензій ні до кого зі сторін і взагалі вважає свою участь у справі зайвою. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Квартира за адресою: [ADDRESS], - до 09.11.2015р. належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №7799 від 10.11.2005р.. Позивачка з відповідачем є рідними сестрою і братом, а третя особа - [PERSON] - їх мати. В період з 09.08.1997р. по 21.11.2007р. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] /а.с.7,8/. 01.06.2006р. позивачка надала матері довіреність, якою уповноважила її розпоряджатися всім своїм майном. При цьому в довіреності строк її дії не зазначений /а.с.13/. 09.11.2015р. між [PERSON] та відповідачем укладений договір купівлі-продажу спірної квартири /а.с.101-102/, за яким [PERSON], діючи в інтересах [PERSON], продала, а [PERSON] купив спірну квартиру за ціною 20000грн. При цьому в договорі зазначено, що розрахунок між сторонами відбувався до підписання договору (п.7 договору). Позивачка стверджує, що не надавала згоди на продаж спірної квартири, як і не отримано такої згоди у [PERSON], а тому договір купівлі-продажу квартири має бути визнаний недійним. За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із договірних правовідносин, зокрема з приводу порядку укладання правочинів, що регулюється нормами Розділу IV Цивільного кодексу України (далі -ЦК). За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів, закріплені у ст.203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч.1 ст.215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, відповідно до чого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, з огляду на презумпцію правомірності правочинів та диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи вимоги про визнання договору недійсним суд обмежений підставами, які зазначені в позовній заяві. Звертаючись до суду з позовом, представник позивача зазначила підставою визнання спірного договору недійсним відсутність волевиявлення позивачки на укладання такого договору та згоди [PERSON], як співвласника спірної квартири. Разом з тим, суд не приймає доводів сторони позивача про відсутність волевиявлення позивачки. Згідно ч.3 ст.203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Оцінюючи наявність волевиявлення позивачки та його відповідність її внутрішній волі суд виходить з того, що спірна квартира була набута позивачкою 10.11.2005р. на підставі договору купівлі-продажу. 01.06.2006р. позивачка видала своїй матері - [PERSON] - довіреність, якою уповноважила повірену розпоряджатись всім її майном, з чого б воно не складалося іде б воно не знаходилося. Таким чином, довіреність від 01.06.2006р. є підтвердженням наявності укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору доручення (ч.1 ст.244) на розпорядження всім майном, яке на момент укладання довіреності було набуте довірителем. Згідно ст.629 ЦК Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.247 ЦК строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Підстави припинення дії довіреності передбачені ст.248 ЦК. Таким чином, відсутність у довіреності строку її дії не свідчить про її сумнівний характер, а є ознакою строку її дії, відповідно до якої довіреність є безстроковою і діє до її припинення. Тож при укладанні спірного договору купівлі-продажу 09.11.2015р. нотаріус не зобов'язаний був пересвідчуватись у наявності згоди позивачки на продаж квартири, а мав лише пересвідчитись в тому, що дія довіреності не припинена, оскільки наявність самої довіреності є підтвердженням наявності згоди довірителя на вчинення дій повіреної особою від його імені. Натомість як зазначають позивачка і її представник дія довіреності була припинена 27.11.2015р., тобто вже після укладання договору. Таким чином, на момент укладання договору волевиявлення позивачки було викладене у письмовій формі і обставин, які б свідчили про невідповідність такого волевиявлення внутрішній волі позивачки судом не встановлено. Суд не приймає твердження позивачки про те, що вона не знала змісту довіреності, а довідалася його вже після того, як був укладений спірний договір. Підписуючи довіреність, позивачка підтвердила своє ознайомлення з її змістом, а також з положеннями ст.ст.247, 248, 249 ЦК, якими зокрема регулюються питання строку дії, порядку припинення дії та скасування довіреності. Доказів на спростування зазначеної обставини, всупереч положень ч.1 ст.60 ЦПК, суду не надано. Таким чином, доводи позивачки про відсутність її волевиявлення є необґрунтованими. Не є обставиною, яка свідчить про відсутність волевиявлення позиваки на продаж квартири, те що [PERSON] не передала кошти від продажу квартири позивачці. Зазначена обставина стосується порядку виконання зобов'язання повіреною особою за договором представництва і не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійним. Щодо відсутності під час укладання договору купівлі-продажу згоди [PERSON], то суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Разом з тим п.3 ч.1 ст.57 СК передбачено, що особистою власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, сам факт придбання майна особою, яка перебуває у шлюбі, ще не свідчить про набуття цим майном статусу спільної сумісної власності. Як пояснив сам [PERSON] в судовому засіданні він ніколи не мав майнових вимог на спірну квартиру і не вважає себе її власником. Крім того, право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації (ч.4 ст.334 ЦК), отже оскільки державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру не здійснювалось, то він не може рахуватись співвласником спірної квартири, а відтак і згоди його на відчуження цього майна не потрібно. Таким чином, з підстав зазначених у позові не вбачається обставин для визнання спірного договору недійсним. Натомість щодо підстав, зазначених в додаткових поясненнях представника позивача, наданих під час розгляду справи в судовому засіданні 28.04.2016р., стосовно того, що спірний договір є фіктивним і в його укладенні вбачається зловмисна домовленість між відповідачем та [PERSON], то суд зауважує, що згідно ч.2 ст.31 ЦПК зміна позивачем підстави позову (в даному випадку підстави для визнання договору недійсним) допускається шляхом подання письмової заяви до початку розгляду судом справи по суті. Враховуючи, що зазначені підстави були заявлені вже після початку розгляду справи по суті, то вони не були предметом доказування і судового розгляду, а відтак не беруться судом до уваги при прийняття рішення по суті позовних вимог і можуть бути предметом окремого судового розгляду. За таких обставин, позовні вимоги з підстав, викладених в позові, не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК понесені позивачем судові витрати відшкодуванню також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed