Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Представник публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі Банк) звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача 51701 грн. 42 коп. заборгованості по кредиту та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 грн. В обґрунтування вимог представник позивача зазначав, що відповідно до кредитного договору б/н від 04.02.2011 року, відповідач отримав кредит у розмірі 4400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] не виконав свій обов`язок щодо своєчасного повернення кредиту, тому з нього підлягають стягненню борг по неповернутому кредиту, відсотки, пеня, комісія та штрафи, а також судові витрати. В судове засідання представник Банку не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У позовній заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідач в судове засідання також не з`явився, доручив представляти свої інтереси для [PERSON], який при розгляді справи вказав про заперечення [PERSON] позовних вимог Банку та просив суд застосувати строк позовної давності, мотивуючи тим, що відповідачем у 2011 році було допущено порушення умов та правил кредитування, однак Банк не скористався своїм правом вимоги про дострокове погашення боргу та до 30 березня 2017 року не заявляв до нього будь-яких вимог. Крім того, позивач протягом 2013-2016 років двічі без його відома та згоди підвищував відсоткову ставку по кредиту, чим, на його думку, порушував умови та правила отримання карткового кредиту. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що [PERSON] відповідно до кредитного договору б/н від 04.02.2011 року (анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку № 0601090000196023964) отримав кредит у розмірі 4400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За положеннями ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п.2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно п.1.1.1.50. цих Умов та Правил погашення заборгованості по кредиту визначено щомісячними платежами до закінчення строку дії картки. На підставі п.2.1.1.12.6.1. при порушенні Позичальником будь-якого зобовязання з передбачених п.2.1.1.12.6.2., п.2.1.1.12.8.1. даних Умов і Правил (сплата кредиту, процентів, винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу) Банк має право нарахувати, а Позичальник зобовязується сплатити Банку пеню. Відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення кредиту, чим порушив вимоги, встановлені кредитним договором. Даний договір ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. На момент звернення з позовом заборгованість за кредитом не погашена і станом на 28.02.2017 року, за позицією позивача, складала 51701 грн. 42 коп., а саме: 4275 грн. 95 коп. заборгованість за кредитом; 41298 грн. 75 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3188 грн. 56 коп. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 2438 грн. 16 коп. штраф (процентна складова). Однак, відповідач не погоджуючись із предявленим позовом, заявив про застосування строків позовної давності та просив в задоволенні позову відмовити повністю. Відповідно до ст.ст.256-257, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 цього Кодексу, та її перебіг за зобовязаннями з визначеним строком виконання згідно ч.5 ст.261 ЦК України починається зі спливом строку виконання. Верховний Суд України висловив свою позицію у постанові №6-14цс14 від 19.03.2014 р. де вказав, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору Отже, оскільки строк дії картки сплив у квітні 2017 року та в цьому ж місяці банк звернувся до суду, тобто в межах трьохрічного строку позовної давності. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Поскільки останній внесок відповідачем сплачено 31.08.2014 року, тому у позивача з даного часу виникло право звернутися до суду з вимогою про захист свого інтересу. Таким чином, вимога про стягнення заборгованості за пенею підлягає частковому задоволенню в межах останніх 12 місяців перед звернення позивача до суду. Тобто, в сумі 1988 грн. 56 коп. Крім того, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Виходячи з викладеного та відповідно до ст.549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року (справа № 6-2003цс15). Відтак, позовна вимога в частині стягнення штрафу задоволенню не підлягає. Що стосується доводів представника відповідача, щодо підняття процентної ставки в односторонньому порядку, то суд з цього приводу зазначає наступне. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.\~ Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Із розрахунку наданого позивачем вбачається, що 01.09.2014 року та 01.04.2015 року була збільшена відсоткова ставка з 30% до 34,80% та 43,20% відповідно. З пояснень представника [PERSON] вона була підняття в односторонньому порядку без його згоди та повідомлення. Однак відповідачем вимоги щодо визнання цих дій Банку як незаконних не заявлялися і доказів з цього приводу ним не було надано, тому дані доводи не заслуговують на увагу. Згідно ст.141 ЦПК\~України з відповідача на користь Банку підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до частини задоволенихвимог, а саме в сумі 1472 грн.

Outcome: partial