Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в обґрунтування вимог якого зазначив, що рішенням Глевахівської селищної ради № 130-05-VI від 08.07.2011 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,105 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої по [ADDRESS] Васильківського району Київської області, що підтверджується відповідним державним актом [NUMBER] на право власності на земельну ділянку. Посилаючись на те, що прийняття вказаного рішення Глевахівської селищної ради здійснено з порушенням земельного законодавства, а саме: статей 116, 118 ЗК України, ст. 20 Закону України «Про землеустрій» та п. п. 2, 9 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677, що полягає у тому, що при вирішенні питання щодо передачі у власність земельної ділянки [PERSON] не було розроблено і погоджено відповідний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, - прокурор просить визнати недійсним і скасувати вказане рішення органу місцевого самоврядування, з визнанням державного акта виданого відповідачу недійсним, скасування його державної реєстрації, а також, повернути зазначену земельну ділянку у комунальну власність територіальної громади селища. Збільшивши під час розгляду справи позовні вимоги, прокурор також просить визнати недійсним і скасувати рішення Глевахівської селищної ради яким було змінено цільове призначення земельної ділянки відповідача та скасувати рішення Реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію вказаної зміни цільового призначення земельної ділянки. В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Пояснив, що надана у власність відповідача земельна ділянка не перебувала у його користуванні, а рішення місцевої ради про її передачу відповідачу прийнято до розроблення документів по землеустрою, проект землеустрою відповідними органами не погоджувався та не проводилась необхідна експертиза. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти вимог позову. Пояснив, що він користувався спірною земельною ділянкою та у 2008 році звернувся до селищної ради, яка в 2011 році прийняла рішення про передачу йому у власність вказаної земельної ділянки. Після чого, він звернувся до землевпорядної організації, яка розробила відповідну документацію на землю і він отримав державний акт на право власності. Надалі, ним також було оформлено документи та здійснено в державних органах реєстрацію зміни цільового призначення даної земельної ділянки. Для підтвердження факту тривалого користування вказаною земельною ділянкою до прийняття радою рішення про її передачу йому у власність, відповідач звернувся до показань свідків. Вважає, що він набув та користується спірною земельною ділянкою на законних підставах. Представник відповідача Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області в судовому засіданні пояснив, що земельну ділянку відповідачу [PERSON] було виділено із земель запасу, як особі, яка вже на відповідній правовій підставі користувалась нею, що підтверджується відповідною довідкою селищної ради. Заперечив щодо задоволення позову, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення рада діяла відповідно до вимог земельного законодавства та правомірно передала у власність відповідачу вказану земельну ділянку. Відповідач Реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області надала суду лист у якому просила проводити розгляд справи у відсутності її представника. Вислухавши пояснення прокурора, відповідача [PERSON], представника відповідача Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 14.12.2012 року відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,105 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] (а.с. 20). Вказану земельну ділянку [PERSON] отримав на підставі рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 130-05-VI від 08.07.2011 року (а.с. 14). Частина перша статті 116 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно із частиною другою статті 116 ЗК України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами чітко регламентований нормами статті 118 ЗК України. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу; рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (частини перша і друга статті 118 ЗК України). Відповідно до частин шостої і сьомої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу; у клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри; до клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства); органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею; відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні; проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Як встановлено під час розгляду справи [PERSON] отримав спірну земельну ділянку в порядку передбаченому частинами першою і другою статті 118 ЗК України, як громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, а тому, повинен був також подати до відповідного органу місцевого самоврядування технічні матеріали та документи щодо вказаної земельної ділянки. З наданої прокурором на підтвердження своїх вимог технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку [PERSON] для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Васильківського району Київської області вбачається, що її було розроблено і виготовлено після прийняття рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого [PERSON] було передано вказану земельну ділянку (а.с. 10 - 25). Зокрема, після прийняття оскаржуваного рішення селищної ради про передачу [PERSON] вказаної земельної ділянки, було виготовлено технічне завдання, складено кадастровий план земельної ділянки і акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки (а.с. 11 - 12, 16, 21). Отже, враховуючи використаний порядок набуття права власності на спірну земельну ділянку, слід зробити висновок, що при прийнятті оскаржуваного рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 130-05-VI від 08.07.2011 року, було порушено встановлений статтею 118 ЗК України порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, оскільки даному рішенню про передачу у власність земельної ділянки повинно передувати розроблення документації із землеустрою (проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки або технічна документація щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку). До показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які пояснили, що [PERSON] понад 10 років з 2002 року користується земельною ділянкою по [ADDRESS] Васильківського району Київської області та займався її благоустроєм і доглядав за нею, суд відноситься критично, оскільки зазначені свідками обставини не свідчать про те, що вказана земельна ділянка належала або перебувала у володінні чи користуванні [PERSON] на законних, правових підставах у порядку встановленому законодавством. Довідка виконавчого комітету Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 324 від 15.07.2011 року про те, що за [PERSON] дійсно рахується згідно земельно-облікових даних земельна ділянка по [ADDRESS], площею 0,105 га. для ведення особистого селянського господарства; в фактичному користуванні з 2000 року, на яку відповідачі посилаються як на підставу своїх заперечень, також, на переконання суду не є належним доказом зазначеної обставини, оскільки не є документом, який відповідно до законодавства видається уповноваженим органом для підтвердження таких фактів, наприклад - відповідне рішення місцевої ради про надання особі в користування земельної ділянки (а.с. 15). При цьому, на запитання суду щодо земельно-облікових даних на підставі яких видано вказану довідку № 324 від 15.07.2011 року, представник відповідача Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області пояснив, що ці данні отримані із електронної бази селищної ради, яка ведеться як внутрішній реєстр документації. Також, представник відповідача Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області пояснив, що з 1975 року в раді не ведуться земельно-шнурові книги з яких можна було б встановити час з якого особа користувалась земельною ділянкою. Тобто, доводи відповідачів стосовно того, що [PERSON] отримав спірну земельну ділянку як громадянин, який вже користувався такою земельною ділянкою, суд не приймає до уваги, оскільки під час розгляду справи жодним із відповідачів, не надано суду належних, фактичних, достовірних, прямих і беззаперечних доказів того, що спірна земельна ділянка дійсно перебувала у користування [PERSON] на відповідних правових підставах. Крім того, відповідно до листа Глевахівської селищної ради № 447 від 01.08.2011 року, передана у власність [PERSON] земельна ділянка була виділена із земель запасу селищної ради (а.с. 17). З урахуванням норми частини другої статті 19 ЗК України, вказане свідчить про те, що спірна земельна ділянка до передачі [PERSON] не була надана у власність або користування громадян чи юридичних осіб (у тому числі конкретно і [PERSON].), оскільки перебувала у запасі. До того ж, листами відділу архітектури та містобудування Васильківської РДА № 06/16-04 від 06.02.2015 року та управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області № 9-1009-0.3-396/2-15 від 03.02.2015 року прокурору було повідомлено, що проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] Васильківського району Київської області - не погоджувався (а.с. 23, 25). Також, відповідно до листа Головного управляння Держземагенства в Київській області № 10-10-0.4-2281/2-15 від 13.02.2015 року, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на проведення державної експертизи землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, яка згідно Земельного кодексу України має передувати прийняттю рішення про затвердження проекту землеустрою, до Головного управляння Держземагенства в Київській області - не надходив (а.с. 22). Одночасно, слід зауважити, що у різних документах, як то: оскаржувані рішення ради 130-05-VI від 08.07.2011 року і № 919-31-VI від 26.06.2014 року, державний акт [NUMBER] від 14.12.2012 року на спірну земельну ділянку, витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.07.2014 року, вказано різну площу наданої [PERSON] земельної ділянки - 0,105 або 0,1025, що на думку суду також є суттєвим (а.с. 14, 20, 46, 58). Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина друга статті 21 Цивільного кодексу України передбачає, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно із частиною першою статті 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Оскільки судом встановлено, що відповідачем Глевахівською селищною радою прийнято рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки із земель запасу територіальної громади селища по [ADDRESS] Васильківського району Київської області із порушенням порядку передбаченому статтею 118 ЗК України, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача є неправомірним та підлягає скасуванню. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України, в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку посвідчувалось відповідним державним актом. Згідно із статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, а тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Оскільки законодавство встановлює нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчує його право власності, суд приходить до висновку про визнання недійсним і державного акта, виданого [PERSON] на підставі неправомірного рішення селищної ради. Висновок про те, що держаний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по праві № 6-12цс13, від 23 жовтня 2013 року по справі № 6-93цс13 та від 26 вересня 2012 року № 6-103цс12. Серед іншого, відповідно до рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 919-31-VI від 26.06.2014 року було змінено цільове призначення земельної ділянки по [ADDRESS] належної [PERSON], з «для ведення особистого селянського господарства» на «землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» (а.с. 53). На підставі вказаного рішення Глевахівської селищної ради, державним реєстратором Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області 04.07.2014 року за № 14226603 зареєстровано право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку набуто з порушенням вищезазначених положень земельного законодавства на підставі неправомірного рішення органу місцевого самоврядування, а тому, інтереси держави на захист яких звернувся прокурор слід захистити, шляхом скасування рішень селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, скасування реєстрації про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки та її повернення у комунальну власність територіальної громади селища. Також, в судовому засіданні у відповідача [PERSON] виникли запитання до прокурора стосовно того: у чому ж саме полягають інтереси держави, на захист яких звернувся останній? Зокрема, відповідач [PERSON] зазначив, що, користуючись спірною земельною ділянкою як суб'єкт підприємницької діяльності, він сплачував би податки до державного бюджету та забезпечував би громадянам робочі місця у вигляді найманих працівників з оплатою їх праці, а тому, йому незрозуміло у чому полягають інтереси держави по відібранню земельної ділянки, що була надана у власність особі. У зв'язку з цим, суд вважає за необхідне звернути увагу та врахувати правові висновки постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по праві № 6-92цс13, відповідно до яких відносно посилань на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо підстав позбавлення особи власності Верховний Суд України виходить з такого. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном; при цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року); необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1; зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Верховний Суд України зробив висновок про те, що оскільки, як зазначає прокурор, відповідач набув право власності на земельну ділянку незаконно, то фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved