Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Представник позивача у березні 2014 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у відповідності до умов договору купівлі-продажу автомобіля (надалі Договір), укладеного 27 липня 2011 року між позивачем та відповідачем, від імені якої на підставі довіреності, що видана 27.07.2011 р. представником відповідача [PERSON], діяла [PERSON], відповідач продала та передала позивачу, а останній купив та прийняв від відповідача транспортний засіб - легковий автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, тип транспортного засобу - легковий седан, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований в ВРЕР для обслуговування м. Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області 27.05.2009 року. Стверджує, що підтвердженням безпосереднього виконання сторонами Договору купівлі-продажу автомобіля та факту набуття права власності на нього є акт прийому-передачі, підписаний 27.07.2011 р., у відповідності до якого відповідач в особі свого представника передала позивачеві автомобіль разом із свідоцтвом про його державну реєстрацію, а той в свою чергу розрахувався за нього в повному обсязі, передавши відповідачеві грошові кошти в сумі 86400 гривень, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів. З моменту передачі позивачеві автомобіля він користується ним, тобто фактично володіє майном. У відповідності до розділу 3 Договору купівлі-продажу автомобіля обов'язок щодо зняття автомобіля з реєстраційного обліку в органах ДАІ покладено на продавця. Так, п.3.1.4 Договору зобов'язує продавця за першою вимогою покупця вжити заходів щодо зняття автомобіля з такого обліку в органах ДАІ або ж надати покупцю необхідні для цього документи, при цьому згідно п.3.3.2 Договору покупець вправі у випадку отримання від продавця уповноважуючих документів самостійно зняти автомобіль з обліку або відшкодувати продавцю витрати, пов'язані із здійсненням такої процедури. Однак, продавець свій договірний обов'язок в цій частині не виконав, автомобіль з обліку ним знятий не був, однаково, як і не були надані уповноважуючі документи. покупця на здійснення такої процедури При цьому, неодноразові наполягання покупця з вимогами забезпечити виконання своїх зобов'язань за договором, в тому числі і в письмовій формі, були залишені ним без уваги та відповідного реагування. 07 квітня 2014 року від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій , посилаючись на норми ст. 31 ЦПК України, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, тип - легковий седан, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами)[NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER],зареєстрований в ВРЕР для обслуговування м. Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області 27.05.2009 року, укладений 27 липня 2011 року між покупцем [PERSON] (ІПН [NUMBER]) та продавцем [PERSON] (ІПН [NUMBER]). В судовому засіданні представник позивача змінені позовні вимоги підтримав в повному об'ємі, посилаючись на доводи , викладені в позовній заяві. Крім того, вказав, що позивач повністю виконав умови договору -купівлі продажу автомобіля та намагався вирішити спірні питання з відповідачкою, надсилаючи їй 05.10.2011 року та 23.04.2012 року листи вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суду не повідомила. Внаслідок чого суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що Договір уклали від імені [PERSON] на підставі довіреності, [PERSON] звертався із заявою про нотаріальне посвідчення даного договору. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 цього ж Кодексу Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити , виходячи з наступного: Дані правовідносини у системному зв'язку регулюються: - ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. -Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. - ч. 1 ст. 3 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дане правило також закріплено в ч.1 ст. 15 ЦК України; - ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається; - ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; - ч.1 ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки; - ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою; -ст. 655 ЦК України, згідно якої за договором купівлі -продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму; - п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справі № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). - п.п.7,8 Правил державної реєстрації (перереєстрації),зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин,сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей,причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388, згідно яких, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання).Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: …. договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Судом досліджено матеріали справи, а саме: -договір купівлі - продажу автомобіля від 27.07.2011 року укладений між [PERSON], від імені якої діє [PERSON] та [PERSON] (а.с.7); - акт приймання- передачі автомобіля від 27.07.20114 року, згідно якого [PERSON] прийняв автомобіль та свідоцтво про державну реєстрацію даного автомобіля (а.с.8); -довіреність, видана [PERSON] , згідно якої вона уповноважує [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] правом керування автомобілем, продажу його і т.і.(а.с.9); - довіреність, видана [PERSON] ,якою він уповноважує [PERSON], [PERSON], [PERSON] зняти з обліку та продати автомобіль /а.с.10/; -Листи -вимоги від 05.10.2011 року та 23.04.2012 року, згідно яких позивач звертає увагу відповідачки на порушення з її боку договірних зобов'язань та не здійснює переоформлення автомобіля /а.с.12-13/; - Угода про внесення змін до договору купівлі - продажу автомобіля від 28.07.2011 року, згідно якої продавець зобов'язується протягом 10 діб з дня підписання договору забезпечити його нотаріальне посвідчення. Витрати по нотаріальному посвідченню даного договору в повному обсязі покладаються на покупця. Враховуючи положення ст. 214 ЦПК України, згідно якої під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що факт невиконання відповідачкою своїх договірних зобов'язань доведено належними доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені ним судові витрати, тому підлягають стягненню з відповідачки, витрати позивача по сплаті судового збору . На підставі наведеного та

Outcome: approved