Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Прокурор звернувся до суду в інтересах держави з позовом в якому просить визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №850 від 16.11.2007 року в частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] , визнати недійсним державний акт серії ЯК №871336 на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3221888000:20:004:0152, яка розташована на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію, витребувати на користь держави в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3221888000:20:004:0152, яка розташована на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що Києво-Святошинською місцевою прокуратурою в ході досудового розслідування кримінального провадження №42018111200000145 встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації №850 від 16.11.2007 року [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,1200 га розташовану в садовому товаристві «Вишневий» на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області. На підставі вищевказаного розпорядження [PERSON] отримав державний акт серії ЯК №871336 на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером 3221888000:20:004:0152 для ведення садівництва. Згідно інформації наданої ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та зведеного кадастрового плану земельних ділянок в межах Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, виготовленого державним підприємством «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», земельна ділянка з кадастровим номером 3221888000:20:004:0152 повністю накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», квартал 98 Хотянівського лісництва. На час прийняття Вишгородською районною державною адміністрацією розпорядження №850 від 16.11.2007 року, у власності чи користуванні громадської організації садівниче товариство «Вишневий» земельні ділянки не перебували, що підтверджується інформацією з Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-10-0.331-17090/2-18 від 09.11.2018 року, а тому [PERSON] як член садівницького товариства «Вишневий» не міг мати у користуванні земельну ділянку площею 0,12 га та відповідно не мав права на її приватизацію. Таким чином, земельну ділянку передано у приватну власність [PERSON] , за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», без вилучення її з постійного користування державного підприємства та без виключення її з Державного лісового фонду України. Прокурору стало відомо про порушене право лише при проведення прокуратурою розслідування у кримінальному провадженні №42018111200000145, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 26.02.2018 року, крім того Київському обласному та по м. Києву управлінню лісового та мисливського господарства та ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не було відомо про прийняте оспорювань розпорядження та видачу [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим строк позовної давності не сплинув. Ухвалою суду від 21.06.2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.09.2020 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, причини неявки суду невідомі. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник ДП «Вищедубечанське лісове господарство» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. До суду направлено письмові пояснення відповідно до яких, представник зазначив, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №850 від 16.11.2007 року прийнято з порушенням вимог закону. Земельна ділянка з кадастровим номером 3221888000:20:004:0152, яка передана [PERSON] повністю накладається на землі які перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» згідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №003307 від 25.07.2002 року. Крім того, вказану земельну ділянку не вилучено з постійного користування державного підприємства та без виключення її з Державного лісового фонду України. На підставі викладено представник ДП «Вищедубечанське лісове господарство» просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того, розгляд справи просила проводити у відсутність представника ДП «Вищедубечанське лісове господарство». Представник відповідача Вишгородської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. причини неявки суду невідомі. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Крім того, відповідач Вишгородська районна державна адміністрація не скористалась своїм правом та не подала до суду відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановлений законом порядку, причини неявки суду невідомі. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Крім того, відповідач не скористався своїм правом та не подала до суду відзив на позовну заяву. Заслухавши прокурора, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16.11.2007 року №850 «Про передачу у власність земельних ділянок членам садівницьких товариств»», затверджено матеріали технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки членам садівницьких товариств. Передано безоплатно у власність ділянки членам садівницьких товариств згідно із списком, що додається. Як вбачається, з додатку до розпорядження голови адміністрації від 16.11.2007 року №850 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1200 га в с/т «Вишневий». Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №871336, виданого на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 16.11.2007 року №850, [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 0,1200 га, яка розташована Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, с/ т «Вишневий» за межами населеного пункту, цільове призначення для садівництва. Як вбачається, з копії зведеного кадастрового плану земельних ділянок в межах Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області земельна ділянка з кадастровим номером 3221888000:20:004:0152, накладається на землі лісового фонду, які перебувають в користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство». Відповідно до листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 15.08.2018 року №04-48/1786, управління не надавало погодження на зміну цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером 3221888000:20:004:0152 для її використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства, яка перебуває в постійному користуванні ДП «Вищедубечанський лісгосп». Згідно ч.1 ст.149 ЗК України (у редакції, що діяла на час виникнення правовідносин), земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частиною 1 статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. За змістом пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1604.2009 року №7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. Так, у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права. Отже, враховуючи висновок Конституційного Суду України розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16.11.2007 №850 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Враховуючи викладене, позовні вимоги, предметом якого є визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації в частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] є ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання. Викладене узгоджується з правовою позицією, що викладена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі №3-514гс16. Також, твердження позивача про те, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16.11.2007 року №850 не відповідають вимогам земельного законодавства спростовується наступним. Судом встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16.11.2007 року №850 «Про передачу у власність земельних ділянок членам садівницьких товариств», затверджено матеріали технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки членам садівницьких товариств. Передано безоплатно у власність ділянки членам садівницьких товариств згідно із списком, що додається. При розгляді даної справи суд, у відповідності до ст.58 Конституції України, застосовує законодавство, яке існувало на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст.13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.116 ЗК України, (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст.21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), місцева державна адміністрація, зокрема розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Згідно ч.5 ст.149 ЗК України (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговування жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності , можуть вилучатись для суспільних потреб та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Таким чином, суд приходить до висновку, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16.11.2007 року прийняте з дотримання норм законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно до копій державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №871336, виданого на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 16.11.2007 року №850, [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 0,1200 га, яка розташована Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, с/ т «Вишневий» за межами населеного пункту, цільове призначення для садівництва, кадастровий номер 3221888000:20:004:0152. Відповідно до ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення. Згідно до частин 1, 2, 4 ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Статтею 21 Земельного кодексу України визначено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання,надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами. Згідно зі ст.3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України. Крім того, відповідно до п.2 ст.5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинно визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Згідно зі ст.7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Відповідно до ст.8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. Прокурор вказує, що підставною для звернення до суду стало розслідування кримінального провадження №42018111200000145, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 26.02.2018 року, під час якого встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 16.11.2007 року №850 «Про передачу у власність земельних ділянок членам садівницьких товариств» передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,1200 га в с/т «Вишневий». Крім того, відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідач по справі у встановленому законом порядку реєстрував право власності на спірну земельну ділянку. Крім того, у даному випадку, первісне безвідплатне відчуження майна здійснено державою шляхом прийняття рішень державними органами, тобто внаслідок реалізації волі держави на розпорядження державною власністю. В свою чергу прокурором не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, що ДП «Вищедубечанське лісове господарство» у встановленому законом порядку реєстрував право постійного користування земель лісового фонду в межах Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області. Тому вимога позивача про витребування земельних ділянок на користь держави в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» спірної земельної ділянки, не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із положеннями ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, передбачено інші правила, ніж ті, що визначено у відповідному акті законодавства України, то згідно із частиною другою (далі - Закон № 1906-ІУ). Статті 3 Закону України від 23 червня 2005 року №2709-ІУ «Про міжнародне приватне право» застосовуються правила міжнародного договору. Відповідно до статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зі змінами, внесеними Протоколом № 11, питання тлумачення й застосування цієї Конвенції та протоколів до неї підпадають під юрисдикцію Європейського суду з прав людини. Обов`язковість цієї юрисдикції визнана Україною під час ратифікації Конвенції, що закріплено в «Законі України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Крім того, Законом України від 22 лютого 2000 року №1484-ІП «Про ратифікацію Протоколу №6 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який стосується скасування смертної кари» було ратифіковано відповідний Протокол №6 до Конвенції, який набрав чинності для України 01 травня 2000 року; Законом України від 09 лютого 2006 року №3435-ІУ «Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» було ратифіковано згадані протоколи. При цьому Протокол №14 змінює контрольну систему Конвенції і вносить до неї відповідні зміни і зазначені протоколи набрали чинності для України 01 липня 2006 року та 01 червня 2010 року відповідно. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватися з обов`язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав. Таку позицію висловив Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ в постанові пленуму від 19.12.2014 № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, заява №29979/04 Європейський суду з прав людини визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. В матеріалах справи відсутні докази неправомірної поведінки відповідача - фізичної особи, під час приватизації земельної ділянки. Тому, вимога прокурора про витребування на підставі ст.ст.387 - 388 ЦК України на користь держави в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство», що знаходяться у власності фізичної особи (із збереженням за ними зареєстрованого у встановленому законом порядку права власності на земельні ділянки) не ґрунтується на вимогах закону, є не обґрунтованим і не підкріплене належними доказами. Крім того, відповідно до положення статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Виходячи зі змісту статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлено в три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, п.5 Перехідних положень вищевказаного Закону передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Таким чином, на час звернення заступника прокурора Київської області з вказаним позовом до суду строк позовної давності сплив, що фактично не заперечує прокурор ставлячи питання перед судом про поновлення строку з поважних причин. Про існування оскаржуваного розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16.11.2007 року №850, прокурору стало відомо у лютому 2018 року. Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи вище викладене судом під час розгляду справи не здобуто доказів, відповідно до положень ст.12 ЦПК України, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 16.11.2007 року №850 «Про передачу у власність земельних ділянок членам садівницьких товариств», в частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] в с/т «Вишнневий» винесене з порушенням норм Закону. Отже, враховуючи приписи змагальності та диспозитивності судового розгляду, позовні вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №850 від 16.11.2007 року в частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] , визнання недійсним державного акту серії ЯК №871336 на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3221888000:20:004:0152, яка розташована на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію, витребування на користь держави в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3221888000:20:004:0152, яка розташована на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. З урахуванням положення ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed