Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Прокурор Жовтневого району м. Дніпропетровська в інтересах [PERSON] 18 травня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] національного університету імені [PERSON] про зобовязання провести перерахунок стипендії та стягнення недоплачених сум, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що до прокуратури звернулася неповнолітня [PERSON] з питанням порушення його прав з боку ДНУ імені [PERSON] стосовно не отримання нею передбаче17.06.2015ного законом розміру стипендії. Встановлено прокурором, що [PERSON] з серпня 2014 року є студентом вказаного ВУЗу прийнятим на навчання за державним замовленням за напрямом біотехнологія, батько вказаної неповнолітньої має стаж роботи на підземних роботах з повним робочим днем у шахті з видобутку вугілля 25 років, а тому по закону його дочка має право на отримання стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, але фактично з вересня 2014 року по січень 2015 року включно стипендія [PERSON] університетом виплачувалася в значно нижчому розмірі, що є порушенням. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними і наполягає на виплаті стипендії в більшому розмірі і поверненні не до виплачених сум за попередній вказаний час. На звернення позивача до відповідача з цим питанням фактично отримано відмову. Вважає вказані дії відповідача протиправними і просив стягнути з університету не нараховану і не виплачену стипендію [PERSON] за період з вересня 2014 року по січень 2015 року та зобовязати відповідача з 01 березня 2015 року виплачувати їй стипендію в розмірі прожиткового мінімуму до закінчення [PERSON] навчання в цьому навчальному закладі, задовольнивши позов у повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги підтримала повністю, не заперечувала проти них, просила позов задовольнити і справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного позивача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник відповідача ДНУ імені [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно [PERSON] є студентом університету, ДНУ є державним вищим навчальним закладом, бюджетна і неприбуткова організація, здійснює свою діяльність у відповідності до закону, фінансування університету здійснюється з бюджету і коштів на ті виплати, про які говорить прокурор і позивач їм не виділялося, інших коштів для цього не мають. Позивачу все це вони розяснили, запропонували вихід з вказаного становища, але позивач цим не скористався. Проти стягнення сум, визнання дій незаконними, зобовязання вчинити вказані позивачем дії заперечують, оскільки вказаного не було і належними доказами позивачем не доведено. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Стягнення будь-яких сум на майбутнє законом взагалі не передбачено. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі і справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного представника відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення прокурора, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до п. 7 ст. 27 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад діє на підставі власного статуту. [PERSON] національний університет імені [PERSON] є державним вищим навчальним закладом, є бюджетною та неприбутковою організацією і підпорядковується Міністерству освіти і науки України (п. п. 1.1., 1.6. Статуту ДНУ). Університет здійснює свою навчальну, наукову, господарську, міжнародну, зовнішньоекономічну та іншу діяльність відповідно до чинного законодавства України, у межах прав, передбачених законами України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», нормативними документами [PERSON] і науки України, додаткових прав, наданих йому за результатами акредитації та Статуту (п. 1.7. Статуту ДНУ). Фінансування Університету здійснюється на нормативній основі за рахунок державного бюджету (з урахуванням наданого йому статусу, рівня акредитації, напрямів і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка фахівців та напрямів підготовки наукових та науково-педагогічних кадрів вищої кваліфікації) (п. 6.4. Статуту ДНУ). Прокурор Жовтневого району м. Дніпропетровська звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в інтересах [PERSON] студента [INFO], передбаченого законодавством України. Наказом по ДНУ від 11 серпня 2014 року № 1529с [PERSON] була зарахований з 01 вересня 2014 року до складу студентів першого курсу [PERSON] національного університету імені [PERSON] денної форми навчання за державним замовленням за напрямом (спеціальністю) «біотехнологія». [PERSON] належить до категорії студентів, які є дітьми шахтарів. За нормою статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» шахтарі, які мають стаж підземної роботи не менш як три роки, а також протягом трьох років після здобуття загальної середньої освіти особи, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років або які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві чи стали інвалідами І або II групи, зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Відповідно до пункту 3 статті 71 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції від 01.07.2014р. № 1556-УІІ) розміри бюджетних призначень на підготовку фахівців з вищою освітою, а також на підготовку наукових і науково - педагогічних кадрів встановлюються у Державному бюджеті України на відповідний рік. Але з того часу, як з'явилася норма ст.5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» відповідні кошти не передбачалися в законах «Про Державний бюджет на відповідний рік (у тому числі не було коштів в 2014 році і не передбачено їх і в 2015 році). Неповнолітня [PERSON] звернулася до прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська з питанням порушення його прав з боку ДНУ імені [PERSON] стосовно не отримання нею передбаченого законом розміру стипендії, вказавши, що батько вказаного неповнолітнього має стаж роботи на підземних роботах з повним робочим днем у шахті з видобутку вугілля 25 років, а тому по закону його дочка має право на отримання стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, але фактично з вересня 2014 року по січень 2015 року включно стипендія [PERSON] університетом виплачувалася в значно нижчому розмірі, що є порушенням. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними і наполягає на виплаті стипендії в більшому розмірі і поверненні не до виплачених сум за попередній вказаний час. Вважає вказані дії університету протиправними і просив стягнути з університету не нараховану і не виплачену стипендію [PERSON] за період з вересня 2014 року по січень 2015 року та зобовязати відповідача з 01 березня 2015 року виплачувати йому стипендію в розмірі прожиткового мінімуму до закінчення [PERSON] навчання в цьому навчальному закладі, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися через прокурора з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За нормою статті 51 Закону України «Про освіту», студенти мають гарантоване державою право на забезпечення стипендіями у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 5 статті 62 Закону України «Про вищу освіту» розмір академічної та соціальної стипендій, порядок їх призначення і виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України. Такий Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Питання стипендіального забезпечення». [PERSON] національний університет імені [PERSON] листами від 14 червня 2013 року № 554/207, від 19 листопада 2013 року № 554/46-138 звертався з цього питання до Міністерства освіти і науки України. Іншим Законом України «Про вищу освіту» пунктом 3 статті 71 визначено, що розміри бюджетних призначень на підготовку фахівців з вищою освітою, а також на підготовку наукових і науково-педагогічних кадрів встановлюються у Державному бюджеті України на відповідний рік. Але з того часу, як з'явилася норма ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» відповідні кошти не передбачалися в законах «Про Державний бюджет на відповідний рік (у тому числі не було коштів в 2014 рік, не передбачено їх і в 2015 році). За нормою статті 51 Закону України «Про освіту», студенти мають гарантоване державою право на забезпечення стипендіями у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.5 статті 62 Закону України «Про вищу освіту» розмір академічної та соціальної стипендій, порядок їх призначення і виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України. Такий Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Питання стипендіального забезпечення». Листом від 27 листопада 2013 року № 1/11-18300 на адресу університету Міністерство освіти і науки України дало відповідь, що навчальні заклади України керуються положеннями зазначеного Порядку, якими підвищена стипендія передбачена тільки для студентів з числа дітей шахтарів, що навчаються за гірничими спеціальностями. Такі видатки забезпечені коштами Державного бюджету. Зміни, які враховують вимоги ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», і які б були забезпечені коштами Державного бюджету, до Порядку призначення і виплати стипендій не внесені. [PERSON] і науки України від 24 червня 2010 року № 4.2-17/3043 зазначає, що при призначені стипендії вищі навчальні заклади керуються Порядком призначення і виплати стипендій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004р. № 882 «Питання стипендіального забезпечення», в якому категорія студентів, батьки яких мають стаж підземної роботи не менш як 15 років, не зазначена. Згідно з пунктом 91 зазначеного Порядку стипендіатам, які постійно проживають на території населеного пункту або навчаються у вищому навчальному закладі, що розташований у населеному пункті, якому надано статус гірського, виплачується додаткова стипендія у розмірі 20 відсотків мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії відповідного типу навчального закладу. Ураховуючи викладене, дія пункту 91 цього Порядку поширюється лише на стипендіатів, які постійно проживають на території населеного пункту, якому надано статус гірського (незалежно від статуту населеного пункту, в якому розташований вищий навчальний заклад), або навчаються у навчальному закладі, що розташований у населеному пункті, якому надано статус гірського. На сьогоднішній день, будь-якого іншого механізму/порядку призначення, нарахування і виплати стипендій студентам, які є дітьми шахтарів, в Україні не має, крім Постанови Кабінету Міністрів України № 882 від 12 липня 2004 року, якою затверджений порядок нарахування і виплати стипендій студентам, які є дітьми шахтарів. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні встановлено, що позивачем не надано доказів неправомірності чи незаконності дій університету стосовно нарахування і виплати стипендії [PERSON], утримання цих виплат чи нецільового використання вказаних коштів. Крім того, прокурор ставить питання про виплату відповідачем коштів до закінчення навчання вказаного студента (зобовязання вчинити певні дії), а закон не передбачає стягнення грошових коштів на майбутнє, тим більше, що вказані виплати можуть бути неодноразово змінені як в бюджеті країни, так і стосовно прожиткового мінімуму, і стосовно норми про підвищення престижності шахтарської праці, і престижності праці інших працівників країни, діти яких навчаються в університеті. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. З приводу цього Пленум Верховного суду України в п. 28 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 розяснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті\~185\~ЦПК\~просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття\~60\~ЦПК\~) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті\~10\~ЦПК\~сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…». Крім того, в п. п. 23, 27 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…». У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим прокурору Жовтневого району м. Дніпропетровська в задоволенні позову в інтересах [PERSON] до [PERSON] національного університету імені [PERSON] про зобовязання провести перерахунок стипендії та стягнення недоплачених сум відмовити, судові витрати віднести за рахунок держави. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зобовязання провести перерахунок стипендії та стягнення недоплачених сум в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed