Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

Представник позивача\~звернувся до\~суду з\~уточненим позовом\~до відповідача,\~посилаючись на\~те,\~що [PERSON]\~є власником\~житлового будинку\~№1\~по пров.\~Заборовського в\~м.\~Фастові Київської\~області,\~на підставі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~заповітом,\~у якому\~крім нього зареєстровані [PERSON] син позивача, [PERSON] відповідачка та [PERSON] онук. Відповідач [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад два роки без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особисті речі в помешканні відсутні. Таким чином, представник позивача просить визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком №1 по пров. Заборовського в м. Фастові Київської області. 21 листопада 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується розміщеним оголошення на офіційному веб-порталі Фастівського міськрайонного суду Київської області про її виклик до суду. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON]належить житловий будинок №1 по пров. Заборовського в м. Фастові Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.10.2009 року /а.с.12/. В належному позивачу житловому будинку зареєстровані його син [PERSON], дочка [PERSON] (відповідачка) та її син, онук позивача неповнолітній [PERSON], [INFO]. [PERSON] довідки [PERSON] проживає за адресою: [INFO] разом з дружиною та онуком [PERSON], [INFO] /а.с.35/. Відповідно до листа сусідів №145 від 05.11.2018 року вбачається, що дочка [PERSON] [PERSON] не проживає з батьком і своєю дитиною з 16.04.2016 року по даний час /а.с.36/. [PERSON] обстеження житлово-побутових умов гр. [PERSON]В, проживаючого в [INFO], комісією самоорганізації населення мікрорайону Заріччя від 13.11.2018 року встановлено, що сімя [PERSON] складається з трьох чоловік: [PERSON] (дружина), [PERSON] (онук), який знаходиться під опікою позивача [PERSON] Дочка [PERSON] - [PERSON] зі слів батька за даною адресою не проживає з квітня 2016 року і то теперішній час (про що також свідчать сусіди). При обстеженні будинку особистих речей [PERSON] не виявлено, зі слів [PERSON] його дочка [PERSON] до дому вже два роки не зявляється, житлом та вихованням сина не цікавиться /а.с.37/. Відповідно до\~рішення Фастівського\~міськрайонного суду\~Київської області\~від 24.05.2017\~року \~малолітнього [PERSON], [INFO] відібрано від його матері [PERSON], [INFO] без позбавлення її батьківських прав та стягнуто з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO] аліменти на його утримання у розмірі 1/3 частини всіх видів її заробітку (доходів), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 15 травня 2017 року до виповнення дитиною повноліття /а.с.40-42/. [PERSON] заяви [PERSON], [INFO] відмовилась від утримання та виховання її малолітнього сина, [PERSON], [INFO] та цією заявою дала згоду на встановлення опіки, піклування над сином, її рідним батьком, [PERSON], [INFO] /а.с.38/. Відповідно до заяви щодо встановлення опіки, піклування [PERSON] надав згоду на призначення його опікуном (піклувальником) над його онуком, малолітньою дитиною, [PERSON], [INFO] /а.с.39/. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідача в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за нею житлового приміщення не зверталася, не надала доказів поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним нею способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишила будинок №1 по пров. Заборовського в м. Фастові Київської області. Протягом тривалого часу вона не робила спроб самостійно прийти та вселитися до нього, таких вимог у встановленому законом порядку не ставила. Під час своєї відсутності в будинку відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносила. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони [PERSON] порушено не було, відповідач відсутня в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування ним, у зв'язку з чим вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved