Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] в інтересах [PERSON] , 03.04.2019 звернулася в суд з позовом до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, Городоцької районної державної адміністрації Львівської області про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №085941 від 12.01.2002, визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) площею 1, 16 в ум. кад. га, що на території Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області згідно Сертифікату серії ЛВ №146935 від 23.03.1997, а також права власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , мотивуючи тим, що у грудні 2018 року звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на означену земельну ділянку та житловий будинок, однак їй відмовлено у видачі таких свідоцтв, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №085941 видано Городоцькою райдержадміністрацією на ім`я [PERSON] [INFO] , тобто після смерті спадкодавця та відсутній правовстановлюючий документ на будинковолодіння. Просила позов задовольнити. Ухвалою судді від 15.05.2019 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Представник позивачки [PERSON] у заяві від 24.10.2019 просила про розгляд справи за її відсудності та задоволення вимог з мотивів наведених у заяві (а.с. 60). Представник Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області Юрчак Ю.Ю. у листі №690 від 26.06.2019 просив про розгляд справи за його відсутності, заперечень щодо позову [PERSON] , не висловив (а.с. 46). Представник Городоцької районної державної адміністрації Львівської області, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив (а.с. 59). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Згідно ст. ст. 4, 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Статтею 524 ЦК УРСР визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Судом встановлено, що [PERSON] заповіту не склала, а тому право на спадкування після її смерті здійснюється за законом. За положеннями ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно довідки Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області №460 від 05.04.2017, [PERSON] до дня смерті значилась зареєстрованою та проживала одна на [ADDRESS] (а.с. 11). Із долучених до матеріалів справи документів і зокрема копій свідоцтва про народження серії [NUMBER] , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 01.11.2018, паспорта серії [NUMBER] убачається, що [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що після одруження 23.05.1964, позивачка змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 7-9, 17). [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 10). 21.12.2018 постановою приватного нотаріуса Марців І.В., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки, загальною площею 2, 2089 га, що на території Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області, оскільки відсутністій правовстановлюючий документ на означене будинковолодіння, а Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №085941 виданий Городоцькою райдержадміністрацією на ім`я [PERSON] 12.01.2002 після смерті спадкодавця (а.с. 12). Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Представник позивачки [PERSON] у заяві від 03.04.2019 просить визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з неможливістю оформити спадщину в нотаріальному порядку. Згідно копій витягів з погосподарських книг на 1986-1990рр., 1991-1995рр., головою домогосподарства на [ADDRESS] значилася [PERSON] (а.с. 22-33). 24.07.2017 рішенням виконавчого комітету Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області №27, житловому будинку на [ADDRESS] присвоєнно поштовий номер - 24 (а.с. 14). Із копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] , виготовленого 18.03.2019 ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] видно, що будинок 1938 року побудови, загальною площею 78, 8 кв.м, складається із 2 кімнат, коридору та кухні, житлова площа будинку складає 51, 0 кв.м., при будинку сарай, вбиральня та огорожа (а.с. 22-25). Згідно довідок КП «Городоцьке РБТІ» №361 від 04.07.2018 та Самбірського МБТІ №1127 від 13.06.2018 право власності на житловий будинок [ADDRESS] , не зареєстровано (а.с. 15, 19). Обставини, які б вказували, що [PERSON] при житті набула або володіла житловим будинком [ADDRESS] та [ADDRESS] неправомірно, або що таке будинковолодіння є самочинно побудоване, в суді не встановлено. За наведеного, суд доходить переконання, що [PERSON] користувалася як власник будинковолодінням в [ADDRESS] , що після смерті [INFO] останньої, позивачка користується спадковим майном, доглядає за будинком, сплачує комунальні послуги, обробляє земельну ділянку, що свідчить про прийняття нею спадщини, інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно за законом чи за заповітом немає, тому є підстави для визнання за [PERSON] права власності на означене будинковолодіння, в порядку спадкування за законом. Окрім цього, представник позивачки [PERSON] у заяві від 03.04.2019 просить визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №085941 від 12.01.2002, а також визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) площею 1, 16 ум. кад. га, що на території Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області згідно Сертифікату серії ЛВ №146935 від 23.03.1997. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Із матеріалів справи убачається, що головою Городоцької райдержадміністрації Ради народних депутатів, 12.01.2002 на ім`я [PERSON] , яка померла 20.02.2000 видано Державний акт серії І -ЛВ №085941 на право приватної власності на земельну ділянку площею 2, 2089 га для ведення товарного сількогосподарського виробництва на підставі розпорядження №9 від 11.01.2002, тобто майже через два роки після смерті спадкодавця (а.с. 32). Державний акт серії І-ЛВ № 085941 від 12.01.2002 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1206 (а.с. 32). Згідно довідки Городоцького районного відділу Львівської регіональної філії центру Державного земельного кадастру №301 від 06.12.2004, належним [PERSON] земельним ділянкам площею 1, 6486 га та 0, 5603 га, призначеним для ведення товарного сількогосподарського виробництва, що на території Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області, присвоєно кадастрові №4620983600:01:000:0001 та №4620983600:04:000:0003, відповідно (а.с. 18). Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках передбачених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 3 вищеозначеного Закону передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до глави 16 Цивільного Кодексу України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України, статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно положень ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення. Отже, ураховуючи, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І -ЛВ №085941 на ім`я [PERSON] виданий 12 січня 2002 року, майже через два роки після смерті [INFO] [PERSON] , а отже в порушення вимог закону, суд визнає такий Державний акт - недійсним. Із матеріалів справи убачається, що 23.03.1997 на ім`я [PERSON] , на підставі рішення Городоцької районної ради №70 від 21.03.1996, видано Сертифікат серії ЛВ №146935 на право на земельну частку (пай), що зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №4409 (а.с. 16). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. З огляду на вищенаведене, а також ураховуючи фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин і досліджені судом під час розгляду справи докази, суд доходить висновку, що [PERSON] при житті набула право на середню земельну частку (пай) площею 1, 16 в умовних кадастрових гектари, що на території Завидоцької сільської ради Городоцького району Львівської області, згідно Сертифікату серії ЛВ №146935, а отже, таке право є об`єктом прав та обов`язків, що входить до складу спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , відтак є підстави до визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) згідно означеного сертифікату, в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved