Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Представник позивача, який є правонаступником Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що 09.10.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору відповідач отримав кредит у розмірі 1400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. В зв`язку з тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 09.09.2018 року утворилася заборгованість у розмірі 40924,99 грн, з яких: 12057,75 грн - тіло кредиту, 10749,59 грн - відсотки за користування кредитом, 15692,65 грн - пеня, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1925,00 грн - штраф (процентна складова), позивач звернувся 01.10.2018 до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача, як правонаступника кредитодавця, заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати у розмірі 1762,00 грн. 02.10.2019 представником позивача, подано відзив на заяву про перегляд заочного рішення, в якій представник спростовує твердження представника відповідача, що заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку складають договір про надання банківських послуг відповідно до ст.ст. 202, 207, 634,639 ЦК України. Таким чином, вважає, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах. На підставі Договору про надання банківських послуг відповідачу було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка, яку відповідач отримав на мобільний телефон, забезпечивши останнього можливість доступу до карткового рахунку за допомогою самої картки та фінансового телефону, на який приходить динамічний (змінний) ОТП - пароль. Відповідач власноручно заповнював та підписував Анкету-заяву, а тому сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Відповідач користувався кредитними грошовими засобами та частково погашав заборгованість за договором, а тому у банку є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий. Тому належним доказом знаття коштів з карткового рахунку клієнта є виписка, яка вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Враховуючи, що ні розрахунок заборгованості, а ні Умови та правила надання банківських послуг не входять до переліку організаційно-розпорядчих документів на них положення ДСТУ 4163-2003 щодо оформлення не поширюється. Щодо твердження відповідача про пропущення строку позовної давності позивачем апелює тим, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦКУ) щодо місячних платежів починається після сплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦКУ), а не закінченням строку дії договору. Оскільки, строк випущеної картки становить - до останнього дня 09.2017, а позивач звернувся з позовом до суду 01.10.2018, строк позовної давності ним не пропущено. Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Представником відповідача 28.10.2019 подано відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнав з підстав, що заповнення відповідачем 09.10.2015 Анкети-заяви у відділенні Приват-Банку разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами не становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифів банку, на його переконання, не є частиною договору і не підписані відповідачем як додаток до договору, а тому вони не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Позивачем не доведено обґрунтованості його доводів з приводу умов та порядку здійснення нарахувань відсотків, пені та штрафу за вказаним кредитом. Крім того, зазначає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні так званого договору позивач дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону №1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Також стверджує, що будь-які претензії по даному боргу позивачем могли бути пред`явлені відповідачу на протязі 2015-2016 років. За таких підстав вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності щодо стягнення заборгованості за так званим кредитним договором. Зауважив, що розрахунок заборгованості оформлений неналежним чином та не стосується саме його картки. Враховуючи вище викладене, даний позов банку вважає безпідставним та просить суд відмови у його задоволенні, а всі понесені відповідачем судові витрати, попередній розмір яких складає - 5000 грн, покласти на позивача. 17.12.2019 представник відповідача подав до суду пояснення у справі, які за своїми доводами та змістом щодо вимог є аналогічними раніше поданому відзиву. Представник позивача, будучи належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленнями (а.с. 95, 98, 135 ) в судове засідання двічі 28.10.2019 та 17.12.2019 не з`явився. Через електронну адресу суду 16.12.2019 подав клопотання про відкладення розгляду справи по суті, призначеної на 17.12.2019, в зв`язку із зайнятістю представника, проте доказів поважності причин такої неявки до суду не надав. Відповідно до п.1 ч. 3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи був належним чином повідомлений про судове засідання суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки учасника справ, крім відповідача, незалежно від причин неявки. Оцінивши баланс інтересів позивача і відповідача, враховуючи розумність строків розгляду справи, суд прийняв рішення про можливість розгляду справи у відсутність представника позивача, на підставі наявних доказів. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Крім того, у відповідності до ч. 8 ст. 141, ст.246 ЦПК України, до закінчення судових дебатів, зробив заяву про неможливість подачі доказів фактично понесеної відповідачем повної суми судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, та про подачу їх лише після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З`ясувавши обставини справи, перевіривши їх поданими доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст.82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, 01.10.2018 позивач звернувся до суду з даним позовом 19.12.2018, за результатами розгляду матеріалів даної справи, Таращанським районним судом було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.10.2015 в розмірі всього 38 499,99 грн та судовий збір в розмірі 1657,59 грн (одна тисяча шістсот п`ятдесят сім гривень 59 копійок). (а.с.45-47). 13.08.2019 відповідач звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Таращанського районного суду Київської області від 19.12.2018 року, оскільки до 08.08.2019 жодних повісток про виклик до суду та судових рішень за своїм місцем проживання він не отримував (а.с.60-66) Ухвалою суду від 02.09.2019 заяву відповідача про скасування заочного рішення було задоволено, а заочне рішення Таращанського районного суду Київської області від 19.12.2018 року у цивільній справі (№ 379/1233/18) за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості на загальну суму 38499,99 грн - скасовано та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Так, судом встановлено, що відповідач звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 09.10.2015, згідно якої отримав кредит у розмірі 1400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Строк випущеної картки становить - до останнього дня 09.2017 року(а.с.109). З 21.05.2018 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. При цьому, у самій заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг домовленості сторін щодо процентів та штрафних санкцій немає. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача станом на 09.09.2018 року становить 40924,99 грн, з яких: 12057,75 грн - тіло кредиту, 10749,59 грн - відсотки за користування кредитом, 15692,65 грн - пеня, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1925,00 грн - штраф (процентна складова). Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно ч.1 ст.550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Натомість, у заяві позичальника від 09.10.2015 процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку, через відсутність підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ ПриватБанк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такого ж висновку дійшов Верховний суд у складі Великої Палати 03.07.2019 при розгляді справи № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Крім того, як передбачає Постанова ВСУ від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 - відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування позивачем при розрахунку заборгованості за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374 цс17. Однак, згідно положень частини другої статті 530 ЦК України строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Аналогічна позиція викладена у висновку ВП Верховного Суду при розгляді вищезазначеної справи, а саме, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Наданими позивачем розрахунком заборгованості підтверджується розмір отриманих відповідачем коштів у визначеному позивачем розмірі. Тому, враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд вважає, що відповідач повинен виконати зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, яка включає лише заборгованість по тілу кредиту. Крім того, враховуючи, що кредит був наданий відповідачу на картку, строк дії якої тривав до останнього дня 09.2017 року, що збігається із кінцевим строком повного погашення кредиту, а тому і перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦКУ), щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦКУ), а не закінченням строку дії договору. (а.с.109). Такого ж висновку дійшов ВС у постанові від 23.10.2019, справа №136/695/17, ВСУ, справа №6-14цс14 від 19.03.2014 та справа №6-14цс14 від 18.06.2014 « Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦКУ) щодо місячних платежів починається після сплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦКУ), а не закінченням строку дії договору. Так як, строк випущеної картки становить - до останнього дня 09.2017, а позивач звернувся з позовом до суду 01.10.2018, строк позовної давності ним не пропущено, а тому суд вважає, що відповідач повинен виконати зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, яка включає лише заборгованість по тілу кредиту. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За наведених обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення заборгованості по фактично отриманим позичальником коштам, тобто лише заборгованості за тілом кредиту, у задоволенні ж позову про стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів слід відмовити. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем, в зв`язку із заявою представника відповідача про неможливість подачі доказів фактично понесених відповідачем судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, та про подачу їх лише після ухвалення рішення по суті позовних вимог суд,

Outcome: partial