Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» звернулося до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування в порядку регресу, мотивуючи тим, що відповідач був визнаний винним внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої транспортному засобу третьої особи «Mitsubishi Pajero», д.н. [NUMBER], були спричинені механічні пошкодження та по договору страхування його власнику виплачено як страхове відшкодування у розмірі 29106,27 грн., а також просив стягнути сплачений судовий збір у розмірі 291,06 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на те що, право регресної вимоги виникає на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу. Вказував, що між позивачем та потерпілою особою було укладено договір добровільного страхування, а тому в даному випадку має місце суброгація, а не регрес, як стверджує позивач. Додатково зазначав про пропущення позивачем трирічного строку позовної давності для звернення до суду, оскільки, відповідно до ч.6 ст.261 ЦК України, при суброгації, на відміну від регресу, перебіг строку позовної давності починається не з моменту виплати страхового відшкодування, а з моменту виникнення страхового випадку, тобто з дня, коли сталася дорожньо-транспортна пригода. Представник ЗАТ «Страхова Група «ТАС» до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомив, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 18.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» і [PERSON] був укладений договір страхування №DOI0AE000074053, згідно якого автомобіль «Mitsubishi Pajero» д.н. [NUMBER] застраховано на випадок пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 20.01.2010 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобілю та автомобілю відповідача, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. На підставі страхового акту за №И-927 від 23.02.2010 року позивачем страхувальникові було виплачено як страхове відшкодування 29106,27 грн., що підтверджується платіжним дорученням. Відповідно до вимог ст.993 ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 №85/96 із змінами, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки(суброгація). Отже, за змістом вказаних норм, при суброгації, нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора, потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди, внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого. Суд зауважує, що ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. №1961-IV із змінами, яка передбачає право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов, не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки підставою заявленого позивачем позову є не право регресної вимоги, що виникає у страховика із виплатою за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ст.1191 ЦК України), а вимога про стягнення з винної особи сплаченого страхувальнику страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування (ст.993 ЦК України). Відповідні роз'яснення містяться і в п.п.26-27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. N4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Тому, посилання позивача на ст.1191 ЦК України (регрес) як на підставу щодо стягнення з відповідача суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 29106,27 грн. в порядку регресу безпідставними. Вирішуючи питання щодо посилання відповідача щодо спливу строку позовної давності при зверненні позивачем до суду, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки право вимагати відшкодування збитків потерпіла особа набула з часу їх завдання, то перебіг строку позовної давності на звернення з вимогами про відшкодування починається з моменту виникнення страхового випадку. При передачі цього права вимоги іншій особі (страховику), переривання перебігу позовної давності не відбувається (ч.1 ст.262 ЦК України). За таких обставин, у позивача виникло право вимоги до відповідача з підстав, визначених ст.993 ЦК України, проте, страхова подія сталася 20.01.2010 року, а позивач звернувся із зазначеним позовом лише 18.02.2013 року, тобто із пропуском встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності, при цьому, позивач не заявляв про його поновлення та не наводив причин його пропуску, які могли б бути визнані судом поважними. Відповідно до ч.4,5 ст.267 ЦК України порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності. Про застосування наслідків спливу позовної давності заявлено стороною у спорі, що згідно ч.4 ст.267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові. Втім, позивачем не надано суду доказів наявності поважних причин, які б перешкоджали йому своєчасно та протягом трирічного строку із дня настання страхової події звернутись до відповідача із зазначеним позовом. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, як підставу для відмови у заявлених позовних вимогах.

Outcome: dismissed