Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Представник Ренійської міської ради позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності, про що надав письмову заяву. Позивач та його представник на задоволенні позову наполягали, просили про розгляд справи без їх участі. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 09.11.1999 р.; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія паспорту гр. України на імя [PERSON]; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості частки житлового будинку; копія технічного паспорту на житловий будинок по вул. Полева № 6 в м. Рені Одеської області; копія свідоцтва про на спадщину за законом від 27.09.1984 року; копія постанови нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії від 24.03.2016 р.; витяг з договору про надання правової допомоги; ордер. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся із відповідними вимогами та просить визнати за ним в порядку спадкування право власності на спадкове майно, зазначивши, що за життя його батькові [PERSON] належало: -1/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованого за адресою: Одеська область м. Рені по вул. Полева 6, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом реєстр № 2482 від 27.09.1984 р. На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, 09.11.1999 р. - помер. Спадкоємство після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є його син [PERSON] Інших спадкоємців на момент розгляду справи судом не встановлено. Після смерті [PERSON] ніхто із спадкоємців до державної нотаріальної контори із заяви про прийняття спадщини не звертався, однак позивач прийняв спадщину фактично, вступом в управління та володіння спадковим майном. Так, після смерті спадкодавця, позивач продовжив розпоряджатися спадковим майном, проживати в будинку, сплачував комунальні платежі, робив ремонт та вчиняв інші дії як володілець цього майна. Позивач звернувся до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з порушенням 6-місячного строку, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, реєстрацію яких було проведено в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що нотаріусом винесено вмотивовану постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину від 24.03.2016 р. Після смерті [PERSON], це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на частину будинку, як на обєкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, що залишилася після померлого [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці відсутні, представник відповідача не заперечував, щоб позивач оформив право власності на спадкове майно після смерті спадкодавця на своє ім'я. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер у 1999р. ( до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивач фактично прийняв спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, причому ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, позивач у справі є спадкоємцем першої черги за законом (ст. 524 ЦК УРСР). Він у передбачений законом строк не звернувся до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини, однак після смерті [PERSON] позивач продовжив розпоряджатися спадковим майном, отже відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за законом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (проживання у будинку, частина якого належала спадкодавцю, сплачення комунальних послуг тощо). В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач не має можливості у звязку із відмовою нотаріуса (відсутність правовстановлюючого документу, реєстрація якого була проведена в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно) у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак він не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, оскільки правовстановлюючого документу, який би відповідав вимогам нотаріуса, щодо будинку позивач не зміг надати, у звязку із тим, що такого реєстру в той час не існувало. Зареєструвати це право після смерті батька є неможливим, тому що згідно ч. 2 ст. 9 ЦК Української РСР 1963 р., правоздатність громадянина припиняється зі смертю. Враховуючи викладене, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області 24.03.2016 р. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця, у звязку із чим позивач був вимушений звернутися до суду із позовом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на земельну частку (пай) з підстав прийняття спадщини за законом в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved