Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], у зв'язку із невиконанням ними обов'язків по вихованню, утриманні та забезпеченні необхідними умовами життя та стягнення з відповідачів на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] [INFO]. В суді представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вказавши, що відповідач залишив дитину понад 3 роки тому, мати веде аморальний спосіб життя. Дитині надано статус дитини,залишеної без батьківського піклування. [PERSON] знаходиться у бабусі [PERSON] Молодша дочка відповідачів проживає у м. Луганську з матір'ю відповідачки. Дану позицію підтримав представник 3-ї особи- служби у справах дітей Станично-Луганської РДА Медведєв Р.А. 3-я особа з самостійними вимогами [PERSON] підтримала позов органу опіки та піклування Станично-Луганської РДА та свою вимогу про стягнення аліментів на її корристь. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилися, про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» №129 від 14.07.2017 року. Згідно до ст.. 74 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідачі вважаються повідомленими про час та місце розгляду справи. У відповідності зі ст. 225 ЦПК України, суд визначив заочно розглянути справу у відсутності відповідачив. Свідок [PERSON], вказала, що [PERSON] знає з 2002 року. Вона працює на ринку та бачить, що хлопчик [PERSON] постійно з нею, чисто одягнутий. [PERSON] його виховує. Сина [PERSON] ніколи не бачила, не знає, так як він молодший від неї. Свідок [PERSON], пояснила в суді, що вона знає [PERSON], син у будинку [PERSON] не жив і вона його не знає. Онук проживає разом з [PERSON] Вислухавши пояснення представника позивача, представника 3-ї особи, [PERSON], свідків, дослідивши письмові матеріали справи , суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав. Згідно до ст. 10,11 ,60 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 1 цього Кодексу визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 3,8,9, 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. В Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст.9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21. 06. 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків , як позбавлення батьківських прав.Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх або неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В суді встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (арк..спр.9). [PERSON] веде аморальний спосіб життя, не має постійного місця проживання, не має доходу. Своїм сином - [PERSON] , не займається. Батько [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, виїхавши з постійного місця проживання у 2005 році. Згідно характеристики від 2011 року наданої Станично-Луганською ЗОШ батьки під час проживання однією сім'єю батьківські обов'язки виконували не в повному обсязі, вихованням дитини займалась бабуся [PERSON], 1954 року народження. 05.02.2016 року до служби у справах дітей Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області звернулася [PERSON] з письмовою заявою про те, що її онук [PERSON] залишився без піклування батьків. 18.02.2016 року в присутності спеціаліста служби у справах дітей, старшого лейтенанта Станично-Луганського віділлення поліції було складено відповідний акт про залишену дитину. Розпорядженням голови Станично-Луганської РДА від 02.03.2016 року за № 32 [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. 30 березня цього ж року над малолітнім було встановлено опіку та опікуном призначено [PERSON], бабусю дитини. [PERSON] знаходиться на повному утриманні бабусі, вона дбає про нього, виховує. 22.02.2017 року органом опіки та піклування Станично-Луганської районної державної адміністрації був прийнятий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно дитини, сина [PERSON] За правилами ст.19 СК України висновок органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами. Відповідачі [PERSON] та [PERSON]., знаючи про розгляд в суді позовної заяви про позбавлення їх батьківських прав, до суду з заявами або запереченнями на позов не зверталися, тому суд вважає обставини, які викладені в позові, такими, що відповідають дійсності. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позивачем надані належнині і допустимі докази в передбаченому законом порядку, які дали беззаперечні підстави для застосування крайнього заходу до батька та матері, як позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає позов в межах заявлених позовних вимог. Між цим, 17 травня 2017 року прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VІІІ , яким до ст. 182 ч.2 СК України внесені зміни щодо розміру аліментів, а саме: мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів повинен визначатись судом з урахуванням обставин, наведених у ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, який не може бути меншим ніж це встановлено частиною 2 цієї статті. А тому, для захисту прав дитини, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, встановивши визначений Законом України розмір аліментів, який не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,. ніж той, що зазначений в позовній вимозі 3-ї особи [PERSON] - 30%. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Також підлягають стягненню з відповідачів судовий збір на користь держави відповідно до вимог Закону України « Про судовий збір» зі змінами та доповненнями у сумі 1280,00 грн., тобто по 640,00 грн. з кожного. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць.

Outcome: approved