Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Представник позивача, повноваження якого підтверджено довіреністю від 25.11.2020 року № 5590-К-Н-О, звернулась до Ватутінського міського суду Черкаської області з даним цивільним позовом у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.07.2014 року в розмірі 18 177 грн. 60 коп. Ухвалою Ватутінського міського суду Черкаської області від 22.07.2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» мотивовані тим, що між сторонами 18.07.2014 року укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання [PERSON] анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, максимальний розмір якого збільшувався до 12 000 грн. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 14.06.2021 року утворилася заборгованість у розмірі 13 029,74 грн., з яких: 10 537,30 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 2 492,44 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, про стягнення якої й подано позов. Представник позивача в судове засідання не з`явився, одночасно з позовною заявою, у якості додатку до неї, долучив клопотання про розгляд судом справи за відсутності сторони позивача. У даному клопотанні також представник позивача вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, а також підтримує позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що ним надано всі необхідні докази. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, у розумінні п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про місце, дату та час розгляду справи, у судові засідання неодноразово не з`являвся, відзив на позов не надав, поважність причин неявки не повідомив, заяв від його імені про відкладення розгляду справи до суду не надходило. З огляду на вказане, судом 16.09.2021 року постановлено ухвалу про проведення розгляду даної справи у заочному порядку. У відповідності до ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін у засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України, крім іншого, обов`язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно банківської ліцензії від 05.10.2011 року № 22, яка видана Національним банком України, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» має право надання банківських послуг. Відповідно до змісту п. 1.7 Статуту рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 119 змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено його найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»). Згідно копії анкети-заяви [PERSON] 18.07.2014 року, у ній, крім його анкетних та контактних даних, також вказано на те, що дана заява разом із Умовам та Правилами надання банківських послуг разом складають договір про надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Договір). Підписана 18.07.2014 року [PERSON] анкета-заява (а.с. 9) не містить відміток про його бажання отримати будь-яку кредитну картку АТ КБ «ПриватБанк»» з подальшим встановленням на ній кредитного ліміту в певному розмірі. Представником позивача у якості додатків до вказаного позову також долучено копії Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 14) та Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 15-40), а також подано клопотання про огляд веб-сайту позивача (https://privatbank.ua/terms/), у порядку ч. 7 ст. 85 ЦПК України, з метою фіксування змісту розділу п. 2.1.1 Умов та правил надання банківських послуг, які були актуальні станом на 01.07.2014 року (а.с. 7), та розрахунок заборгованості за договором від 18.07.2014 року № б/н (а.с. 8-10), довідку про видані [PERSON] кредитні картки (а.с. 12), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] (а.с. 11), виписку по рахунку [PERSON] за договором № б/н станом на 18.01.2021 року (а.с. 50-55). Оглядом веб-сайту позивача - https://privatbank.ua/terms/, зокрема вкладки «Архів договорів», встановлено наявність тексту договору з відміткою про його актуальність станом на 01.07.2014 року. У відповідності до клопотання представника позивача судом проведено огляд тексту, розміщеного на сторінках з 148 по 162, включно. Відповідно до змісту розділу 2.1.1 «Кредитні картки» даного Договору, а саме п. 2.1.1.1 - вказані умови використання кредитних карт АТ КБ Приватбанку, Паспорт споживчого кредиту, Тарифи Банку, а також анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку. Умови регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту картку на основі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Випуск картки і відкриття рахунку картки здійснюється у випадку прийняття банком позитивного рішення щодо можливості випуску клієнту картки. Клієнт зобов`язується виконувати правила випуску, обслуговування і використання карт банку і за наявності додаткових карт забезпечити виконання правил утримувачами додаткових карт. Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Договору клієнт, крім іншого, має обов`язок погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно наданого представником позивача розрахунку у зв`язку з порушеннями відповідачем умов зазначеного Договору станом на 14.06.2021 року виникла заборгованість у сумі 13 029,74 грн., з яких: 10 537,30 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2 492,44 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З огляду на вказане, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні вони бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Також за змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11.03.2015 року (справа № 6-16 цс15), згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тож умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву про надання кредиту. Виходячи з правового аналізу вказаних норм умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву-приєднання для отримання кредиту (договір). Необхідність доказування ознайомлення відповідача з конкретними Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку підтверджується також правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у постанові від 22.03.2017 року (справа № 6-2320 цс16). Таким чином, суд вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умови та Правила надання банківських послуг, які долучено до позовної заяви представником позивача, оскільки вони неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18.07.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (12.07.2021 року), тобто фактично представник позивача має можливість додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Долучені до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 14), витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 15-40), суд оцінює критично, оскільки вказані письмові докази, на відміну від інших (а.с. 13, 43-48), не містять відомостей про особу, яка їх підписала, а також їх подано у копіях, які всупереч вимог ч.ч. 4, 5 ст. 95 ЦПК України, незавірені належним чином, що свідчить про їх недопустимість, у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Порядок засвідчення копій документів визначений п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого наказом Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 року № 55 «ДСТУ 4163-2003», відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складаються зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, про що також неодноразово у своїх постановах вказував Верховний Суд. Крім того, долучений до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», у неналежним чином завіреній копії, не можна вважати складовою кредитного договору, а також будь-яких інших встановлених ним нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, оскільки він не підписаний [PERSON] . З огляду на вказане, суд вважає, що роздруківки Витягів з Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку не можуть бути належними доказами, оскільки вони повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (справа № 6-16цс15). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Таким чином, суд вважає недоведеним, що сторони дійшли згоди щодо умов використання (у тому числі розміру відсотків, що підлягають сплаті) [PERSON] кредитних коштів позивача, у межах встановленого йому кредитного ліміту, оскільки стороною позивача не надано жодних доказів про те, що саме їх розумів та на них погоджувався відповідач, під час підписання 18.07.2014 року анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем. Аналогічні висновки щодо спірних правовідносин викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа № 342/180/17-ц). Також долучені у якості додатків до позовної заяви розрахунок заборгованості (а.с. 8-10), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (а.с. 11), довідку про номери кредитних карток, виданих [PERSON] (а.с. 12), суд оцінює критично, оскільки вказані документи, не містять жодних відомостей про особу, яка їх підписала, що свідчить про їх недопустимість, у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Аналогічний висновок щодо недопустимості вищевказаних доказів також висловлено в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року в справі № 332/3299/13-ц. Розрахунок заборгованості [PERSON] станом на 14.06.2021 року за договором від 18.07.2014 року № б/н (а.с. 8-10), також підлягає критичній оцінці судом, оскільки він є документом, який власноручно створені стороною позивача з метою створення підстав для задоволення позовних вимог та повністю залежать від його волі. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім того, відповідно до змісту п.п. 57-59, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75, саме виписки з особових рахунків клієнтів є різновидом регістрів обліку банку на підтвердженням виконаних за операцій та сум оборотів за його дебетом і кредитом, які, крім іншого, повинні містити прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Розрахунок заборгованості, наданий представником позивача, не є первинним обліковим бухгалтерським документом, а його зміст не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», як наслідок, не може підтверджувати існування тих чи інших операцій. Крім того, він не містить: даних про вид договору, реквізитів розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому (якій) виникла заборгованість; не містить підпису відповідальних осіб АТ КБ «ПриватБанк» та не скріплений печаткою банку, а тому не може бути належним та допустимим доказом у справі. Верховний Суд зробив аналогічний висновок про неналежність доказу - розрахунку заборгованості, зробленого АТ КБ «ПриватБанк» у справах вказаної категорії, про що вказано у постанові від 30.01.2018 року у справі № 161/16891/15-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами під час ухвалення рішення, та, як наслідок, не може ігноруватися судом апеляційної інстанції. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки представником позивача не підтверджено, що загальний розмір заборгованості, який вказано у даному розрахунку, та його складові, є узгодженим з відповідачем, суд вважає, що відсутні підстави, передбачені ч. 1 ст. 82 ЦПК України, для звільнення АТ КБ «ПриватБанк» від доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог, зокрема і в частині заборгованості за кредитом. Суд, дослідивши виписку по рахунку [PERSON] за договором № б/н станом на 16.06.2021 року (а.с. 50-55) встановив, що за період часу з 19.10.2017 року по 01.06.2021 року особисто [PERSON] , а також в його інтересах третіми особами, внесено на картковий рахунок грошові кошти на загальну суму 177 481,39 грн., а фактично відповідачем використано грошові кошти на загальну суму 184 999,66 грн. (з урахуванням комісій банку за проведення платежів). Крім вказаного, позивачем нараховано відповідачу комісію за обслуговування (членський внесок) за період часу з лютого по грудень 2020 року, щомісячно по 20 грн., на загальну суму 180 грн. Відповідно до даної виписки вбачається, що позивачем за період часу з 19.10.2017 року по 01.06.2021 року нараховано [PERSON] 5 740,92 грн. в якості відсотків за використання кредитних коштів, які частково списано з його рахунку. З огляду на вказане, відповідно до даного представником позивача розрахунку вбачається, що станом на 01.06.2021 року сума заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за тілом кредиту фактично становить 7 518,27 грн. (177 481,39 - 184 999,66). Водночас нарахування позивачем [PERSON] грошових зобов`язань в якості відсотків за використання кредитних коштів у сумі 5 740,92 грн., з подальшим частковим списанням цих коштів з його карткового рахунку, та включення їх залишку до складу заборгованості, є безпідставним, як і нарахування відповідачу комісії за обслуговування (членський внесок) на загальну суму 180 грн., оскільки відповідно до вищевикладених висновків суду, сторонами не було узгоджено терміни та порядок погашення кредиту (кредитного ліміту), Овердрафту, розміру комісії за обслуговування кредиту, розміру відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань клієнтом, а також черговість погашення таких боргових зобов'язань. З огляду на вказане вбачається, що кошти, які вносились [PERSON] на кредитний картковий рахунок, протиправно списувались позивачем на погашення відсотків і пені, розмір та застосування яких з ним не узгоджено. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважає доведеною суму заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за тілом кредиту в розмірі 7 518 (сім тисяч п`ятсот вісімнадцять) грн. 27 коп. Згідно змісту ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож обґрунтування наявності таких обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає принципу справедливості розгляду справи судом, встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Водночас доводи представника позивача, викладені у позовній заяві, а також додатки долучені до неї, не підтверджують заявлені позовні вимоги, що є підставою для відмови у їх задоволенні. При цьому, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не може бути підставою для задоволення позовних вимог та звільнення позивача від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України. Вказане, крім іншого, зумовлено тим, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права під час судового провадження, у той час як інтереси банківської установи представляють особи, які мають юридичну освіту, та значний досвід ведення судових справ з аналогічних спорів. Про необхідність особливого правового захисту особи споживача банківських послуг як слабшої сторони у даних правовідносинах, а також навіть звуження дії принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору на користь споживача банківських послуг, вказано у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 1-12/2013. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог з вищевказаних підстав, суд враховує, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принципи, пов`язані з належним здійсненням правосуддя, положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язано давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Рішення у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року, Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року). Враховуючи те, що згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» судових витрат на сплату судового збору в розмірі 1 309 (одна тисяча триста дев`ять) грн. 81 коп., що відповідає частині задоволених позовних вимог (57,7%). На підставі викладеного,

Outcome: partial