Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Представник позивачки - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача належних позивачу коштів після звільнення у розмірі 64 813 грн. 22 коп., та стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.01.2020 року провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 30.01.2020 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів, витребувано у відповідача - Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» довідку про заборгованість підприємства по заробітній платі перед позивачем, починаючи з дня її (заборгованості) виникнення й по день звільнення. Проте, вказана вище ухвала до теперішнього часу відповідачем не виконана, витребувані судом докази, які необхідні для вирішення спору, не подані. У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався. Від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у відповідності із ч. 5ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 03.03.2020 року призначено провести заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного. Встановлено, що відповідно до відомостей з трудової книжки позивачки [NUMBER] , копію якої надано до позовної заяви /а.с. 46-51/, позивачка з 16.07.2010 року по 27.02.2019 року знаходилася в трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Харківський коксовий завод». Позивачку звільнено згідно наказу № 42-к від 27.02.2019 року. До позовної заяви додано копію розрахункового листа за лютий 2019 року/а.с.52/. Відповідно до відомостей з трудової книжки позивачки [NUMBER] , копію якої надано до позовної заяви /а.с. 46-51/, позивачка з 02.05.2019 року була знову прийнята на роботу до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» на підставі наказу № 83-к від 26.04.2019 року. 01.10.2019 року позивачка була звільнена за власним бажанням на підставі наказу № 190-к від 01.10.2019 року. 24.12.2019 року представником позивачки на адресу відповідача було направлено адвокатський запит з проханням надати інформацію про наявність заборгованості відповідача перед позивачкою. У відповіді на адвокатський запит відповідачем зазначено, що з 30.09.2019 року діяльність Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» заблоковано, адміністрація підприємства немає доступу до документації. Станом на час розгляду справи, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що Приватне акціонерне товариство «Харківський коксовий завод» (код ЄДРПОУ: 24481702) не перебуває в процесі припинення. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Разом з тим, відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Частинами 6, 7 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підстави для звільнення позивачки від доказування, передбачені ст.82 ЦПК України, відсутні. В обґрунтування позовних вимог позивачкою надано розрахунок заборгованості по заробітній платі , але зазначений розрахунок не підтверджує наявність заборгованості відповідача перед позивачкою по заробітній платі. Належних і допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження факту порушення трудових прав, позивачкою не надано. В зв`язку з наведеним, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки останньою не доведено обставин, на які вона посилається в обґрунтування позову. Згідно зі ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача. Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed