Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що відповідно до норм Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», Постанови Кабінету Міністрів України № 630 от 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» власник (наймач) квартир зобов`язаний щомісячно здійснювати плату за житлово-комунальні послуги, у тому числі послуги з теплопостачання. За особовим рахунком по [ADDRESS] опалювальна площа приміщення складає 32,50 кв. м. Натомість через несплату за користування тепловою енергією відповідачами за період з 1 травня 2013 року по 1 жовтня 2020 року утворилась заборгованість на суму 26634,85 грн. При цьому протягом вказаного періоду позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, від яких останні не відмовлялись та за користування якими проводились нарахування відповідно до встановлених тарифів. Відповідно до ст. 625 ЦК через несвоєчасне виконання зобов`язання щодо сплати спожитих послуг відповідачі мають сплатити на користь позивача 3% річних в сумі 2843,23 грн. та інфляційні витрати в сумі 9127,83 грн. На підставі переліченого просив суд стягнути солідарно з відповідачів загальну суму боргу в розмірі 38605,91 грн. за надані послуги, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. Від відповідачки, [PERSON] , до суду надійшов відзив, за яким, не погоджуючись із заявленими вимогами та розрахунками позивача, остання посилалась на те, що вона, будучи зареєстрованою по [ADDRESS] , фактично мешкає з 2013 року по [ADDRESS] . Також просила суд застосувати наслідки пропуску строку позивачем строків позовної давності, відмовивши у вимогах поза межами строку позовної давності за основним боргом, а також з інфляційних втрат та 3% річних. Додавала, що суд повинен врахувати вже стягнуті з неї за заочним рішенням суду від 16 грудня 2020 року до його скасування в рамках виконавчого провадження грошові кошти в сумі 1470,40 грн. Зазначала також, що вона в повному обсязі сплатила послуги позивача з жовтня 2020 року по січень 2021 року включно. Від обох відповідачів до суду надійшло письмове клопотання про застосування строків позовної давності по даній справі, відмовивши у вимогах ККП «Маріупольтепломережа» поза межами строку позовної давності за основним боргом, а також з інфляційних втрат та 3% річних. Представник позивача, [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні на задоволені позову у повному обсязі наполягала. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , в судовому засіданні, у свою чергу, просили суд врахувати доводи, викладені ними у відзиві на позов, а також застосувати наслідки пропуску строку позовної давності за заявленими до них вимогами ККП «Маріупольтепломережа». Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про можливість часткового задоволення поданого позову, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за договором надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії або здійснення певної діяльності, а інша сторона зобов`язується сплатити виконавцю дану послугу, якщо інше не встановлено договором. На підставі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно із ст. 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) відповідно до закону встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) та ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до комунальних послуг відносяться послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. На підставі ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, при регулюванні господарської діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання, належать розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання; На підставі п. 2 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас. За п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначає, що плата за теплову енергію повинна вноситися щомісячно. Згідно із особовим рахунком ККП «Маріупольтепломережа» № 403746, вбачається, що він відкритий на кв. [ADDRESS] . За інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 4 листопада 2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в [ADDRESS] з 1989 року та 2006 року відповідно. Як вбачається із розрахунків ККП «Маріупольтепломережа» заборгованість відповідачів з наданої останнім теплової енергії та гарячого водопостачання по [ADDRESS] , опалювальна площа якої становить 32,50 кв. м., за період з травня 2013 року по вересень 2020 року становить 26634,85 грн. Правильність нарахувань заборгованості з наданих відповідачам послуг з опалення та гарячого водопостачання підтверджується: рішеннями Виконавчого комітету Маріупольської міської ради «Про вартість послуг з опалення та гарячого водопостачання, які надаються населенню» від 22 грудня 2010 року та «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання та на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за категоріями споживачів ККП ММР» від 30 січня 2019 року, а також Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» від 17 жовтня 2014 року та від 31 березня 2015 року, до якої були внесені зміни постановами від 11 червня 2015 року, від 9 червня 2016 року, 28 грудня 2017 року. Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що розмір несплачених відповідачами послуг з гарячого водопостачання та централізованого опалення підтверджено відповідними тарифами та розрахунком представників ККП «Маріупольтепломережа» за особовим рахунком по [ADDRESS] . При цьому суд вказує, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також за відомостями з ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість», вбачається, що кв. [ADDRESS] не перебуває у приватній власності фізичних осіб, внаслідок чого перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Маріуполя. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно із ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. Суд зауважує, що за ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; а індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, (або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Натомість за ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно із ч. 1 ст. 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Аналізуючи наведені норми загального цивільного законодавства та спеціального в сфері житлово-комунальних послуг, суд робить висновок, що наймач та зареєстровані разом із таким споживачем особи несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. На підставі ч. 1, 4 ст. 543 та ч. 1 ст. 544 ЦК у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, на підставі наведеного обґрунтування суд зазначає, що зареєстровані у житловому приміщенні особи несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати спожитої теплової енергії. Оскільки суд встановив, що по [ADDRESS] зареєстровані за спірний період були обидва відповідачі, то відповідно вони несуть солідарний обов`язок з погашення боргу з теплової енергії. Суд при цьому зазначає,\~що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Спеціальний Закон) серед іншого визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання. Так за ст. 3 Спеціального Закону місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; а документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні. Натомість згідно із ст. 3 Спеціального Закону місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. На підставі ст. 3 Спеціального Закону реєстрація це внесення інформації серед іншого до документів, до яких вносяться відомості про місце проживання, а органом реєстрації є крім іншого виконавчий орган міськради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. При цьому за ст. 6 Спеціального Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. Також відповідно до п. 3 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, вбачається, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. З аналізу викладених правових норм слідує, що громадянин України має право вільного вибору місця проживання. Однак він зобов`язаний після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, відомості про яке вносяться також до паспорту громадянина України. Суд встановив, що з кв. [ADDRESS] у встановленому законом порядку відповідачка, [PERSON] , не знялась, тому зберігає за законом право на користування кв. [ADDRESS] , внаслідок чого повинна нести обов`язок з утримання такого житла. Таким чином суд не приймає до уваги надані відповідачкою, [PERSON] , довідку від 1 квітня 2021 року про склад родини ОСББ «Київська 11/1», з якої вбачається, що фактичне місце проживання такої відповідачки з 2013 року саме по [ADDRESS] , оскільки нарахування за послуги з надання теплової енергії населенню проводяться за зареєстрованим місцем проживання особи, виходячи з загальної площі житла щодо опалення та з кількості зареєстрованих у такому приміщенні осіб щодо гарячого водопостачання (за відсутності приладу обліку). При цьому суд зауважує, що оплата послуг позивача відповідачами по [ADDRESS] за квитанціями за жовтень грудень 2020 року не входить до предмету доказування по даній справі, бо позовні вимоги були пред`явлені ККП «Маріупольтепломережа» до [PERSON] та [PERSON] за період до вересня 2020 року включно. Суд натомість зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За ч. 1, 5 ст. 261 ЦК перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Судом встановлено, що відповідачі зобов`язані щомісячно сплачувати послуги позивача з надання теплової енергії по [ADDRESS] . Отже, перебіг позовної давності щодо оплати послуг з надання теплової енергії обчислюється в такому випадку з дня настання строку виконання зобов`язання споживачами в частині проведення чергового щомісячного платежу. При цьому суд зазначає, що в судовому засіданні не було встановлено доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором. Натомість, представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідачів 27 жовтня 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності щодо вимог, які стосуються періоду нарахувань з 1 травня 2013 року по 1 жовтня 2017 року. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У своїй заяві обома відповідачами було заявлено клопотання про застосування до вказаного спору наслідків пропуску строків позовної давності, через що заявлені ККП «Маріупольтепломережа» позовні вимоги до усіх відповідачів підлягають задоволенню саме в межах строків позовної давності, тобто у межах трирічного періоду, який обраховується з 1 жовтня 2017 року по 1 жовтня 2020 року. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ККП «Маріупольтепломережа» до відповідачів підлягають задоволенню в межах строку позовної давності щодо вимог з оплати послуг з надання теплової енергії, оскільки [PERSON] та [PERSON] письмово просили суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Отже, суд встановив, що за період з 1 жовтня 2017 року по 1 жовтня 2020 року відповідачі заборгували позивачу з наданих послуг з теплової енергії по [ADDRESS] у розмірі 13799,42 грн. (26634,85 12835,43 = 13799,42). Суд також зазначає, що за ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2018 року по справі № 210/5796/16-ц. На підставі ст. 266 ЦК України зі збігом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, якими в даному випадку є вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат постачальника послуг. Суд зауважує, що внаслідок невиконання боржниками грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц. Так на підставі розрахунків представників позивача 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК за період прострочення погашення заборгованості за користування послугами з надання теплової енергії вбачається, що по [ADDRESS] споживачі заборгували за період з травня 2013 року по вересень 2020 року ККП «Маріупольтепломережа» 3% річних в розмірі 2843,23 грн. та інфляційні витрати в розмірі 9127,83 грн. Натомість, суд зазначає, що оскільки судом було прийнято рішення про необхідність задоволення заявлених вимог до відповідачів саме у межах строку позовної давності, то на підставі наданого суду представником позивача розрахунку боргу відповідачів за період з 1 жовтня 2017 року по 1 жовтня 2020 року судом було встановлено суму заборгованості за такий період, що дорівнює 13799,42 грн., а також визначено заборгованість за кожен з місяців вказаного періоду, починаючи з 1 жовтня 2017 року по 1 жовтня 2020 року. Зважаючи на встановлені судом суми боргу за кожен місяць зазначеного періоду, суд на підставі визначеного індексу інфляції за такий період, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до 1 жовтня 2020 року розрахував суми інфляційних втрат позивача відповідно до долучених до справи розрахунків суду, з яких вбачається, що інфляційні втрати ККП «Маріупольтепломережа» за ч. 2 ст. 625 ЦК становили за відповідні щомісячні несплати за: жовтень 2017 року 32.20 грн., листопад 2017 року 139.58 грн., грудень 2017 року 114.74 грн., січень 2018 року 132.20 грн., лютий 2018 року 106.63 грн., березень 2018 року 104.23 грн., квітень 2018 року 28.55 грн., жовтень 2018 року 7.15 грн., листопад 2018 року 44.64 грн., грудень 2018 року 45.03 грн., січень 2019 року 48.69 грн., лютий 2019 року 38.24 грн., березень 2019 року 29 грн., квітень 2019 року 8.55 грн., жовтень 2019 року 3.08 грн., листопад 2019 року 13.80 грн., грудень 2019 року 13.13 грн., січень 2020 року 13.90 грн., лютий 2020 року 15.40 грн., березень 2020 року 5.61 грн., квітень 2020 року 1.16 грн., що загалом складає 945.50 грн. Також судом було обраховано 3% річних за ст. 625 ЦК відповідно до долучених до справи судових розрахунків на підставі встановленого боргу за кожен місяць спірного періоду, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до 1 жовтня 2020 року, з огляду на що вбачається наступний розмір 3% річних за відповідні щомісячні несплати за: жовтень 2017 року 17.07 грн., листопад 2017 року 71.89 грн., грудень 2017 року 61.18 грн., січень 2018 року 76.74 грн., лютий 2018 року 64.92 грн., березень 2018 року 67.93 грн., квітень 2018 року 19.49 грн., жовтень 2018 року 5.47 грн., листопад 2018 року 32.70 грн., грудень 2018 року 39.17 грн., січень 2019 року 48.78 грн., лютий 2019 року 40.80 грн., березень 2019 року 37.08 грн., квітень 2019 року 14.53 грн., жовтень 2019 року 4.69 грн., листопад 2019 року 19.12 грн., грудень 2019 року 17.40 грн., січень 2020 року 18.53 грн., лютий 2020 року 14.99 грн., березень 2020 року 8.47 грн., квітень 2020 року 7.33 грн., що загалом складає 688.30 грн. Таким чином на підставі наведених розрахунків, враховуючи, що відповідачі несуть солідарну відповідальність перед позивачем, то за період з 1 жовтня 2017 року по 1 жовтня 2020 року вони повинні нести солідарний обов`язок з погашення боргу з наданої теплової енергії в сумі 13799,42 грн., з боргу з 3% річних в сумі 688,30 грн. та з боргу з інфляційних втрат в сумі 945,50 грн. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов ККП «Маріупольтепломережа» до відповідачів підлягає частковому задоволенню відповідно до наведених судом розрахунків боргу у межах строку позовної давності. Суд також вказує, що проведення відрахувань у рахунок виконання заочного рішення суду від 16 грудня 2020 року по даній справі за місцем роботи [PERSON] у ТОВ «Фірма «Каскад» в сумі 1030,40 грн., а також в сумі 440 грн. з Маріупольського об`єднаного управління пенсійного фонду України, що підтверджується довідкою Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі від 7 червня 2021 року відповідно, - суд не бере до уваги, оскільки вказані суми оплат повинні бути враховані вже при примусовому виконанні заново ухваленого рішення суду по суті спору за даною справою, зважаючи також на те, що суми стягнення за такими рішеннями відрізняються. Згідно із ст. 141 ЦПК суд стягує на користь ККП «Маріупольтепломережа» з відповідачів також витрати позивача зі сплати судового збору відповідно до розміру задоволених судом позовних вимог. Оскільки сума судового збору була сплачена у розмірі 2102 грн., то враховуючи, що вимоги позивача до відповідачів судом задоволенні були частково в сумі 15433,22 грн. (13799,42 грн. + 688,30 грн. + 945,50 грн. = 15433,22 грн.), то з відповідачів в рівних частках підлягають стягненню судові витрати позивача в розмірі відповідно 840,30 грн. (15433,22 грн. / 38605,91 грн. х 2102 грн. = 840,30 грн.), тобто по 420,15 грн. з кожного відповідача (840,30 / 2 = 420,15).

Outcome: partial