Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом 05.04.2018 року, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» заборгованість за кредитним договором №0307/0608/88-143 від 25.06.2008 року в загальному розмірі 476\~495 грн. 64 коп., яка складається із заборгованості: по основній сумі кредиту 344\~555 грн. 81 коп., по процентам на дату факторингу 131\~939 грн. 83 коп.; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 7147 грн. 43 коп. Предявлені вимоги мотивовано тим, що 25.06.2008 року між ВАТ «СВЕДБАНК», правонаступником якого є ПАТ «СВЕДБАНК», та [PERSON] було укладено кредитний договір №0307/0608/88-143, за умовами якого банк надав позичальникові кредит на споживчі цілі в розмірі 45\~000 доларів США строком з 25.06.2008 року по 24.06.2018 року зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Того ж дня в забезпечення виконання [PERSON] кредитних зобовязань, між банком та [PERSON], [PERSON], кожною окремо, було укладено договори поруки №0307/0608/88-143-Р-1 та №0307/0608/88-143-Р-2 відповідно, за умовами яких поручителі несуть перед позичальником солідарну відповідальність з позичальником за виконання ним умов основного зобовязання усім належним майном та грошовими коштами. Свої зобовязання за кредитним договором\~ ПАТ «СВЕДБАНК» виконав належним чином, надавши [PERSON] кредит в обумовленому розмірі, натомість останній в порушення умов договору свої зобовязання належним чином не виконував, в результаті чого станом на 02.02.2012 року утворилась заборгованість в розмірі 671\~374 грн. 65 коп., яка включає: заборгованість за тілом кредиту 344\~555 грн. 81 коп., по процентам 131\~939 грн. 83 коп., пеню 194\~879 грн. 01 коп. При цьому, 02.02.2012 року ПАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «Вердикт Фінанс» уклали договір факторингу №11, на підставі якого до ТОВ «Вердикт Фінанс» перейшло право вимоги за кредитним договором №0307/0608/88-143 від 25.06.2018 року, укладеним з [PERSON] З огляду на невиконання відповідачами кредитних зобовязань, наявну заборгованість в розмірі на момент відступлення права вимоги представник позивача просить стягнути в примусовому порядку. Ухвалою суду від 23.01.2019 року за результатами повторного автоматизованого розподілу справу прийнято в провадження суддею Гринем Н.Г. із призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] предявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Зауважив, що підстави для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки кредит позичальник отримав на строк до 24.06.2018 року, тобто на час подання позову строк позовної давності за період з 06.02.2015 року по 05.02.2018 року не сплинув. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів адвокат [PERSON] заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Зазначили, що дійсно 25.06.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «СВЕДБАНК» було укладено кредитний договір та окремі договори поруки з [PERSON] та [PERSON] Із розрахунку заборгованості слідує, що з 02.02.2012 року [PERSON] не здійснював погашення заборгованості. Таким чином, про порушення прав позивачеві стало відомо 20.02.2012 року з моменту настання чергового платежу, в той час як до суду позов предявлено 05.04.2018 року, тобто через 6 років після виникнення права на звернення до суду. За даних обставин відповідачі та їх представник просили застосувати строк позовної давності. Окремо зауважили, що відповідно до інформації з НБУ в ЄІС «Реєстр боржників» відображено погашену 02.09.2011 року погашену прострочену заборгованість [PERSON] перед ПАТ «ОМЕГА БАНК» за угодою №0307/0608/88-143. Тобто на момент переуступки прав вимоги за кредитним договором жодних фінансових зобовязань у [PERSON] перед банком не існувало, а відтак і перед ТОВ «Вердикт Фінанс» існувати не може. В подальшому сторони правом на участь в судовому засіданні не скористались, подавши заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України,\~у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін по справі, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 25.06.2008 року між ВАТ «СВЕДБАНК» як банком та [PERSON] як позичальником було укладено кредитний договір №0307/0608/88-143, за умовами п.1 якого банк надав позичальникові грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 45\~000 доларів США на строк з 25.06.2008 року по 24.06.2018 року шляхом видачі в готівковій формі. За користування кредитом позичальник сплачує проценти за ставкою 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Кредитні кошти призначені на споживчі цілі (а.с.9-12). Сторонами погоджено, що позичальник здійснює погашення шляхом внесення коштів на позичковий рахунок щомісяця через касу банку згідно з Додатком №1 Графіком погашення до 20 числа кожного місяця ануїтетними платежами по 375 доларів США (а.с.13-14). Порядок зміни процентної ставки регламентовано розділом 6 кредитного договору. Правомірність надання банком кредиту [PERSON] в іноземній валюті підтверджується наявною у ВАТ «СВЕДБАНК» генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №38 від 07.12.2007 року згідно офіційних відомостей Національного Банку України з інтернет-порталу www.bank.gov.ua. Забезпеченням виконання [PERSON] кредитних зобовязань по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені, відшкодування збитків у звязку з порушенням умов договору та інших витрат банку, повязаних з одержанням виконання, виступають: іпотека квартира [ADDRESS] (дійсна назва [PERSON]) в м. Кривому Розі (п.2.1 договору, а.с.9); порука наступних осіб: [PERSON] за договором поруки №0307/0608/88-143-Р-1\~від 25.06.2008\~року,\~укладеним між\~нею та\~ВАТ «СВЕДБАНК»\~(а.с.15);\~[PERSON]\~(дійсне\~прізвище \~[PERSON])\~за договором\~поруки №0307/0608/88-143-Р-2\~від 25.06.2008\~року,\~укладеним між\~нею та\~ВАТ «СВЕДБАНК»\~(а.с.16). Всі договори поруки є типовими та укладені з кожним з поручителів окремо. З договорів поруки вбачається, що поручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобовязання. Відповідальність поручителів обмежується сумою кредиту, визначеною згідно з основним зобовязанням (тобто 45\~000 доларів США), нарахованими процентами, пенями, комісіями та іншими платежами, передбаченими основним зобовязанням (п.п.2, 3 договорів поруки). У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1\~ст.509 ЦК України,\~зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника ;виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Згідно зі ст.ст.525, 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається. Як встановлено в ході судового розгляду, що не оспорював відповідач [PERSON], останній дійсно отримав кредит в розмірі 45\~000 доларів США, що є свідченням виконання банком взятих на себе зобовязань. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. Натомість [PERSON] свої зобовязання по поверненню кредиту належним чином не виконував, допускаючи прострочення внесення щомісячних платежів. При цьому, як слідує з розрахунку заборгованості станом на 31.01.2018 року, заборгованість [PERSON] складає: за тілом кредиту 344\~555 грн. 81 коп., по процентам 131\~939 грн. 83 коп. (станом на 02.02.2012 року) та 249\~532 грн. 99 коп. донараховано, пені 194\~879 грн. 01 коп. (а.с.25-26). Аналізом розрахунків встановлено, що жодних погашень заборгованості після 02.02.2012 року відповідач не здійснював, що він також підтвердив в ході розгляду справи. У ході судового розгляду також встановлено, що 02.02.2012 року між ПАТ «СВЕДБАНК», яке виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ВАТ «СВЕДБАНК», з одного боку та ТОВ «Вердикт Фінанс» з іншого боку укладено договір факторингу №11, за умовами якого право грошової вимоги за кредитним договором №0307/0608/88-143 від 25.06.2008 року, укладеним з [PERSON], та забезпечуваними його договорами (у тому числі поруки, укладеними з [PERSON] та [PERSON]Є.) перейшло ТОВ «Вердикт Фінанс», в результаті чого останнє набуло статусу нового кредитора (а.с.27-30). Як вбачається з [PERSON] з Договору факторингу №11 від 02.02.2012 року (а.с.31), розмір права відступленої вимоги за вказаним кредитним договором становить 671\~374 грн. 65 коп. станом на 02.02.2012 року та включає: заборгованість за тілом кредиту 344\~555 грн. 81 коп., заборгованість по процентам 131\~939 грн. 83 коп. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи те, що ПАТ «СВЕДБАНК» як первісний кредитор свої зобовязання за кредитним договором перед [PERSON] виконало у повному обсязі, будь-яких доказів в спростування чого судом не встановлено, та враховуючи правомірність набуття прав вимоги ТОВ «Вердикт Фінанс», суд приходить до висновку про правомірність предявлення ним вимог про заборгованості за кредитним договором з відповідачів. Як передбачено ч.1\~ст.611 ЦК України,\~у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч.2\~ст.1050 ЦК України,\~якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець маж право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~ст.1048 цього Кодексу. Право банку достроково вимагати погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування ним та інших платежів передбачено умовами кредитного договору. Отже, у випадку пред'явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти та інші обумовлені договором платежі. У зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за його користування у встановлені договором строки, банк, відповідно до ч.2\~ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору, використав право достроково вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором, пред'явивши відповідну вимогу. Як слідує зі свідоцтва від 16.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.78-79, 80-81), нотаріусом посвідчено факт передання [PERSON] заяви-вимоги про дострокове погашення кредиту в розмірі відступлених вимог в строк протягом 31 календарного дня з моменту одержання такої заяви-вимоги, яку направлено на адресу позичальника поштою рекомендованим листом щі зворотнім повідомленням 07.08.2014 року. Вимогу вручено [PERSON] особисто 15.08.2014 року. Таким чином, пред'явивши вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту в межах відступлених вимог, ТОВ «Вердикт Фінанс» змінив строк виконання основного зобов'язання, який вважається таким, що настав для позичальника 15.09.2014 року й обумовлював в цей строк повернути кредитору позику. З відповіді Національного Банку України від 02.04.2018 року №20-0010/18407 (а.с.82) слідує, що в ЄІС «Реєстр позичальників» відображено прострочену заборгованість [PERSON] перед ПАТ «ОМЕГА БАНК» (правонаступник ПАТ «СВЕДБАНК») за договором №0307/0608/88-143 від 25.06.2008 року, дата останньої зміни даних 26.10.2011 року. Останнє погашення простроченої заборгованості [PERSON] мало місце 02.09.2011 року. Відповідно до ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами кредитного договору, що встановлює обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Згідно з ч.1 ст.554 ЦК України, яка кореспондується з положеннями договорів поруки, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Разом з тим, правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені\~ст.554 ЦК України, згідно якої у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто зі змісту вказаної норми вбачається можливим встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Однак така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч.3\~ст.554 ЦК України). Лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителя відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою. Судовим розглядом встановлено, що кожен з поручителів [PERSON] та [PERSON] окремо поручились перед кредитором за виконання [PERSON] кредитних зобовязань із несенням з ним солідарної відповідальності. При цьому, умовами цих договорів не передбачено їх солідарної відповідальності між собою. В розумінні ст.543 ЦК України, оскільки законом не передбачено обовязкової процесуальної співучасті, позивач вправі звернутись до суду до кожного з боржників окремо. Крім того, предметом спору будуть різні договірні відносини (тобто окремо за кожним з договорів поруки), які витікатимуть з єдиних кредитних, що не змінюватиме їх суті. Хоча законом не заборонено укладення кількох договорів поруки на виконання того самого зобовязання, однак в такому випадку поручителі не можуть нести солідарної відповідальності між собою за відсутності їх спільної поруки, а тому кожен окремо з позичальником відповідають перед кредитором за порушення зобовязань. За таких обставин кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобов'язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачі просили застосувати строк позовної давності, який, на їх думку, пропущено позивачем, заявивши про це у поданих відзивах на позов. Перевіряючи обґрунтованість таких доводів відповідачів, суд виходить з наступного. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобовязання, які деталізують обовязок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обовязку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Як видно з матеріалів справи, позивачем змінено строк виконання зобовязань шляхом направлення позичальникові вимоги. Строк виконання вимоги визначено до 15.09.2014 року (15.08.2014 року отримано +31 календарний день на виконання) за зобовязаннями по погашенню заборгованості, нарахованої станом на 02.02.2012 року. У відповідності до положень ч.1 ст.259 ЦК України, про збільшення позовної давності між сторонами має укладатись окремий договір. Оскільки такий договір між сторонами відсутній, то підстав вважати збільшеним строк позовної давності у суду немає. А тому слід виходити із загального строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України тривалістю у три роки. Отже, загальний строк позовної давності закінчився 16.09.2017 року. Згідно штампу вхідної кореспонденції суду, ТОВ «Вердикт Фінанс» звернулося до суду з позовом 05.04.2018 року шляхом направлення поштою 29.03.2018 року (а.с.46), тобто із пропуском строку позовної давності. Жодних погашень заборгованості після 02.09.2011 року (останньої проплати), а також після отримання досудової вимоги позичальник не здійснював. Доказів часткового задоволення таких вимог відповідачами позивач суду не надав, як і доказів, які б свідчили про вжиття позивачем заходів на погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому чи судовому порядку, а відтак могли розцінюватись як переривання строку позовної давності. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Посилання представника позивача на те, що строк дії кредитного договору визначено до 24.06.2018 року не може бути свідченням предявлення позову в межах строку позовної давності, оскільки вимоги стосуються заборгованості в межах відступлених вимог станом на 02.02.2012 року, яка не донараховувалась позивачем та не заявлялась за період з 06.02.2015 року по 05.02.2018 року. Відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в п.51 рішення у справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» № 22083/93, 22095/93 від 22.10.1996 року, п.570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 року наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача процентів. Таким чином, виходячи з наведеного, зясувавши в повному обсязі обставини справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості предявлено з пропуском строку позовної давності, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги ст.141 ЦПК України та відмову в задоволенні вимог, а тому підстави для відшкодування понесених позивачем витрат по сплаті судового збору в розмірі 7147 грн. 43 коп. за рахунок відповідачів відсутні. Посилання відповідачів та їх представника на сплату судового збору позивачем не в повному обсязі є помилковими та не знайшли свого підтвердження, оскільки сума сплаченого судового збору розрахована вірно за ставками, визначеними Законом України «Про судовий збір» (з розрахунку: 1,5% * 476\~495 грн. 64 коп. ціна позову).

Outcome: dismissed