Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Представник позивача звернулася в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах у період з 01.08.2013 року по 06.02.2015 року, працюючи на посаді заступника директора з виробництва ТОВ Західтеплоенергоінвест. 06.02.2015 року товариством видано наказ про його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з прогулом без поважних причин. Підставою про звільнення є акт про відсутність працівника на роботі від 30.01.2015 року та табель робочого часу. Проте, 30.01.2015 року [PERSON] виконував покладені на нього трудові обовязки в повному обсязі. Позивача було звільнено без жодної на те законної підстави, а тому, просила поновити позивача на посаді заступника директора з виробництва, стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 06.02.2015 року та стягнути 3 000,00 грн. моральної шкоди. 23.02.2016 року представник позивача подала до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.136, 137). В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Просила позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судові засідання не зявився, надіслав суду письмові заперечення, посилаючись на те, що у період з 19.01.2015 року по 30.01.2015 року позивача не було на робочому місці, внаслідок чого кожного дня на підприємстві складались акти про відсутність працівника на робочому місці. Листом від 19.01.2015 року ТОВ Західтеплоенергоінвест просило відповідача повідомити причини відсутності на роботі в будь-який спосіб. В іншому випадку відсутність буде кваліфіковано як прогул. Та 02.02.2015 року даного листа відправлено рекомендованим листом. Оскільки, позивач не виконував жодних усних чи письмових вказівок директора та був відсутній на робочому місці у період з 19.01.2015 року по 06.02.2015 року, а тому позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у звязку з чим просив в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у запереченні. Заслухавши пояснення представника позивача, беручи до уваги письмові пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно наказу № 1 від 06.02.2015 року ТОВ Західтеплоенергоінвест [PERSON] було звільнено з роботи за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з прогулом без поважних причин (а.с.9). Як вбачається із копії наказу про звільнення за підписом директора [PERSON], підставою для звільнення послужив акт про відсутність працівника на роботі від 30.01.2015 року та табель робочого часу. Акт №10 про відсутність працівника на робочому місці від 30.01.2015 року складений о 18 годині 00 хвилин в кабінеті Бухгалтерія ТОВ Західтеплоенергоінвест директором ТОВ Західтеплоенергоінвест, в присутності бухгалтерів зафіксовано факт відсутності на своєму робочому місці заступника директора з виробництва [PERSON] в кабінеті ТОВ Західтеплоенергоінвест, розташованого за адресою місцезнаходження: вул. Ленкавського, 22 м.Івано-Франківськ, протягом усього робочого дня з 9 годин 00 хвилин до 18 годин 00 хвилин. На момент складання цього акта відомостей про поважні причини відсутності [PERSON] не надходило, що засвідчено підписами директора [PERSON] та бухгалтерами [PERSON], [PERSON] (а.с.47). Проте, із протоколу наради по Західтеплоенергоінвест №б/н від 30.01.2015 року, яка проходила з 9.00 год. до 16.00 год. під головуванням заступника директора [PERSON] та за участю [PERSON] співзасновника ТОВ Західтеплоенергоінвест, директора LINISE GROUP s.r.o., вбачається, що позивач перебував на роботі та виконував свої трудові обовязки в повному обсязі(а.с.64). 12.02.2015 року позивача поштовим повідомленням було повідомлено про його звільнення 06.02.2015 року та того ж дня (12.02.2015 р.) вручено наказ про звільнення та трудову книжку. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договiр, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинностi можуть бути розiрванi власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числi вiдсутностi на роботi бiльше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом вважається відсутність працівника без поважних причин на роботі протягом усього робочого дня. До прогулу прирівнюють відсутність працівника без поважних причин на роботі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці в той час, коли він був присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не може бути звільнено за прогул. До такого працівника може бути застосовано інші види дисциплінарного чи громадського впливу. Факт відсутності працівника на роботі може бути підтверджено його письмовим поясненням, проте, представник відповідача не отримавши пояснень позивача на лист товариства від 19.01.2015 року звільнив станнього. Крім того, як було встановлено в судовому засіданні рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року задоволено позов [PERSON]І до ТОВ Західтеплоенергоінвест про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників ТОВ Західтеплоенергоінвест у формі протоколу №4 від 31.12.2013 року; ТОВ Західтеплоенергоінвест-Снятин, ТОВ Західтеплоенергоінвес-Рогатин, ТОВ Західтеплоенергоінвест-Долина, ТОВ Західтеплоенергоінвест-Тлумач, ТОВ Західтеплоенергоінвест-Тисмениця про призначення директором цих товариств [PERSON] та скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу (а.с.56-62). Постановою Вищого Господарського Суду України від 26.11.2015 року рішення господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року у справі №909/1405/14 залишено в силі (а.с.138-147). Одже, позивача було звільнено без жодної на те законної підстави. З урахуванням наведеного суд вважає, що позивача слід поновити з 06.02.2015 року на посаді заступника директора по виробництву ТОВ Західтеплоенергоінвест. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Так, за грудень 2014 року та січень 2015 року позивачу було виплачено заробітну плату в розмірі 8 471,04 грн. Заробітна плата позивачу нараховувалась до 19.01.2015 року. Вказана зарплата нарахована за 23 робочі дні грудня 2014 року та 11 робочих днів січня 2015 року. Таким чином, середньоденна заробітна плата складає: 8 471,04 грн. : 34 дні = 249,15 грн. З моменту звільнення та до 23.02.2015 року є наступна кількість робочих днів: лютий 2015 р. - 15 днів, березень 2015 р. - 21 день, квітень 2015 р. - 21 день, травень 2015 р. - 19 днів, червень 2015 р. - 21 день, липень 2015 р. - 23 дні, серпень 2015 р. - 20 днів, вересень 2015 р. - 22 дні, жовтень 2015р. - 21 день, листопад 2015 р. - 21 день, грудень 2015р. - 23 дні, січень 2016р. - 18 днів, лютий 2016р. - 17 днів. Всього: 262 дні. Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 249,15 грн.* 262 дні = 65 277,30 грн. У звязку із звільненням позивача без законної підстави, відповідач зобовязаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу 65 277, 30 грн. за період з 06.02.2015 року по 23.02.2016 року. Представник відповідача не подав жодних доказів на спростування вищезазначених розрахунків. Виходячи із положень ст 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то така вимога не підлягає до задоволення, оскільки, позивачем не представлено суду доказів завдання йому такої шкоди. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судові витрати по справі в сумі 652 грн. 77 коп. слід покласти на відповідача, з урахуванням правового статусу позивача, що передбачає його звільнення від оплати судових витрат. На підставі наведеного, відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 19 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст. 23 ЦК України, ст.ст. 40, 235 КЗпП України,

Outcome: approved