Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

При розгляді цивільної справи, суд керується нормами Цивільно-процесуального кодексу України в новій редакції від 15.12.2017р., відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. Позивачка звернулася до суду з позовом про поділ майна, набутого під час шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачем з 15 лютого 1998 року перебували у шлюбі, який рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року розірвано. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та одного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. У період шлюбу за спільні кошти сторони придбали житловий будинок № 64, по вул.Гагаріна, с.Делень Арцизького району Одеської області з господарськими будівлями та спорудами. Посилаючись на те, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, позивачка просила суд визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю подружжя та, враховуючи неналежне матеріальне утримання зі сторони відповідача дітей, які проживають з позивачкою, поділити його між сторонами, виділивши позивачці 2/3 частки зазначеного житлового будинку, а відповідачу 1/3 частки житлового будинку. Позивачка та її представник в судове засідання не зявилися, але представник позивачки надав до суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги позивачки підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, справу просив розглянути у його відсутність та у відсутність позивачки. Крім того, зазначив, що у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином.Так, судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, двічі надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, однак, згідно з конвертом з судовою повісткою, що повернувся до суду з довідкою відділення «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання», відповідач не зявився до поштового відділення для отримання конверта з поміткою «судова повістка», що дає суду підстави вважати, що відповідач за зазначеною адресою відсутнійта свідчить про неможливість вручення відповідачу судової повістки та, відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 01.11.2017р. у справі № 6-3082кс16 про перегляд Верховним Судом України ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року, ухвали колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2016 року. Враховуючи вказані факти, згоду позивачки та її представника, що викладена у письмовій заяві представника позивачки, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву позивачки обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов'язані з розподілом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі СК України) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з рішення Арцизького районного суду Одеської області від 30.11.2015р. між сторонами 15.02.1998р. був зареєстрований шлюб, який рішенням суду розірвано (а.с. 8). Відповідно до свідоцтв про народження серії І-ЖД № 266873 та № 266874, виданих виконкомом Деленської сільської ради Арцизького району Одеської області, сторони мають двох повнолітніх синів [PERSON] та [PERSON], [INFO] (а.с. 38, 40). Згідно свідоцтва про народження серії 1-ЖД № 131987, виданого Деленською сільською радою Арцизького району Одеської області, також сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO] (а.с. 39). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 16.11.2017р. станом на 31.10.2017р. за [PERSON], відповідачем по справі, числиться заборгованість у розмірі 30720,00 грн. (а.с. 15). З довідки Деленської сільської ради Арцизького району Одеської області № 2404 від 28.11.2017р. вбачається, що до складу сімї [PERSON], позивачки по справі, входять син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] (а.с. 17). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ\~майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти,\~\~а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній\~\~для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст. 71 СК України\~майно, що є\~обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.\~Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок\~поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Прагнення реалізувати це право не завжди є свідченням відсутності злагоди між співвласниками. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 22, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року судам розяснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України відповідно до якої кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Судом встановлено, що під час шлюбу сторін між [PERSON] та [PERSON], відповідачем по справі, 06 червня 2008 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок з господарчими спорудами № 64, розташованого по вул.Гагаріна, с.Делень Арцизького району Одеської області. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку від 06 червня 2008 року купівля вищезазначеної частини будинку вчинена за 19440,00 грн. (а.с. 11). Зазначений договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 2946040, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 6050736 від 06 червня 2008 року (а.с. 12). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19228567 від 18.06.2008р., технічного паспорту від 03.06.2008р. вбачається, що спірний будинок зареєстрований за [PERSON], який є відповідачем по справі (а.с. 9-10, 13-14). Враховуючи, що сторони в період зареєстрованого шлюбу придбали на імя відповідача [PERSON] вищезазначене майно, то вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, у звязку з чим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачки про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, а саме на вищевказаний будинок та його розподіл є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Беручи до уваги інтереси дітей, які проживають разом з позивачкою, ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання дітей з 09.09.2015р. у звязку з чим виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 30720,00 грн., суд,

Outcome: approved