Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування своїх вимог зазначив, що 22 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] було укладено кредитний договір №ZHVPG00000032, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 47385 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% річних з кінцевим терміном повернення 20 червня 2025 року. В якості забезпечення зобовязань по кредитному договору між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № б/н від 23 червня 2005 року , відповідно до якого останній надав в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок №13-а, що розташований по вул.Котовського в с.Станишівка, Житомирського району Житомирської області, загальною площею 105,6 кв.м., жилою площею 50,7 кв.м., який належить йому на підставі договору купівлі-продажу. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з «Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на «Публічне акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», а 17 липня 2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. В подальшому 29 серпня 2005 року [PERSON] в порушення умов договору, уклав попередній договір з [PERSON] та [PERSON] та неповнолітніми [PERSON], [PERSON], [PERSON] , предметом якого був майбутній продаж житлового будинку №13-а, що розташований по вул.Котовського в с.Станишівка, Житомирського району Житомирської області, з терміном укладення договору до 15 вересня 2005 року. Проте основний договір не був підписаний з вини [PERSON] Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2006 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та інших, визнано договір купівлі-продажу житлового будинку №13-а та земельної ділянки, що розташовані по вул.Котовського в с.Станишівка, Житомирського району Житомирської області між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], неповнолітніми [PERSON], [PERSON], [PERSON] дійсним. Визнано право спільної часткової власності на житловий будинок №13-а та земельної ділянки, що розташовані за по вул.Котовського в с.Станишівка, Житомирського району Житомирської області [PERSON], [PERSON], неповнолітніми [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі якого здійснено запис в державний реєстр прав власності на нерухоме майно та Житомирським районним відділом земельних ресурсів було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. 16 жовтня 2006 року апеляційним судом Житомирської області винесено ухвалу про скасування вищевказаного рішення, а справу направлено на новий розгляд до того ж суду іншим суддею. В подальшому [PERSON] залишено позов без розгляду, однак реєстрація права власності на нерухоме майно залишилася, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В ході судового розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги та просив скасувати запис в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок №13-а, що розташований за по вул.Котовського в с.Станишівка, Житомирського району Житомирської області та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1800 га., що розташована по вул.Котовського, 13-а в с.Станишівка, Житомирського району Житомирської області. Представник позивача позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в ньому, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Треті особи в судове засідання не зявилися не повідомивши причину неявки. Про час і день розгляду справи повідомлені у встановленому порядку. Дослідивши в сукупності матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог на підставі наступного. 22 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] було укладено кредитний договір №ZHVPG00000032, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 47385 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% річних з кінцевим терміном повернення 20 червня 2025 року. В якості забезпечення зобовязань по кредитному договору між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № б/н від 23 червня 2005 року , відповідно до якого останній надав в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок №13-а, що розташований по вул.Котовського в с.Станишівка, Житомирського району Житомирської області, загальною площею 105,6 кв.м., жилою площею 50,7 кв.м., який належить йому на підставі договору купівлі-продажу (а.с.6-8 том 1). Згідно частин 1,2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути один або декілька обєктів нерухомого майна, за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання. Частина 2 ст. 575 ЦК України зазначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Таким чином, системний аналіз ст. 575 ЦК України, ст.ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» дозволяє зробити висновок про те, що предметом договору іпотеки може бути обєкт нерухомого майна. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з «Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на «Публічне акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», а 17 липня 2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (а.с.20-23 том 1). В подальшому 29 серпня 2005 року [PERSON] в порушення умов договору, уклав попередній договір з [PERSON] та [PERSON] та неповнолітніми [PERSON], [PERSON], [PERSON] , предметом якого був майбутній продаж житлового будинку №13-а, що розташований по вул.Котовського в с.Станишівка, Житомирського району Житомирської області, з терміном укладення договору до 15 вересня 2005 року. Проте основний договір не був підписаний з вини [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2006 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та інших, визнано договір купівлі-продажу житлового будинку №13-а та земельної ділянки, що розташовані по вул.Котовського в с.Станишівка, Житомирського району Житомирської області між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], неповнолітніми [PERSON], [PERSON], [PERSON] дійсним. Визнано право спільної часткової власності на житловий будинок №13-а та земельної ділянки, що розташовані за по вул.Котовського в с.Станишівка, Житомирського району Житомирської області [PERSON], [PERSON], неповнолітніми [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.10-11 том 1). На підставі вищевказаного рішення суду здійснено запис в державний реєстр прав власності на нерухоме майно та Житомирським районним відділом земельних ресурсів було видано державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.18-19, 65 том 1). 16 жовтня 2006 року апеляційним судом Житомирської області винесено ухвалу про скасування вищевказаного рішення, а справу направлено на новий розгляд до того ж суду іншим суддею (а.с.13-14 том 1). В подальшому позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та про визнання права власності на будинок залишено без розгляду (а.с.227 том 1). Згідно ст.316 Цивільного Кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При вирішенні спору суд виходить з положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», згідно з яким, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Стаття 152 Земельного кодексу України передбачає, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту права власності на землю, а ст. 153 Земельного кодексу України, ст. 321 ЦК України визначають, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У ч. 4 ст. 334 ЦК України у редакції, що діяла на час отримання державного акту відповідачем, вказувалося, що права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. У ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції на час отримання державного акту відповідачем) зазначено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 Земельного кодексу України таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем під час подачі позову до суду підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved