Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про відшкодування шкоди. Ціна позову - 183 348 гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Відповідач був прийнятий на посаду касира пункту надання фінансових Філії №1 з 06 квітня 2020 року на підставі наказу №895-к від 03.04.2020 року. Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України з Відповідачем 06 квітня 2020 року був укладений Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до наказу № 2129-к від 03.08.2020 року Відповідача було переведено на посаду начальника ПНФП філії №1 від 04.08.2020 року та 04.08.2020року з ним був укладений Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність 04.08.2020 року Відповідач був ознайомлений з Посадовою інструкцією начальника ПНФП Філії №1 11.11.2020 року в пункті надання фінансових послуг № 11211 була проведена інвентаризація наявних коштів, якою була встановлена нестача у розмірі 188 648, 00 коп., матеріально відповідальна особа - начальник ПНФП [PERSON] . Відповідач свою провину визнав повністю та повідомив, що вказані грошові кошти привласнив на власні потреби. 12.11.2020 року Відповідачем власноручно було написано заяву на утримання з заробітної плати 5 300,00 грн. в рахунок погашення завданої майнової шкоди. Згідно наказу № 3495-к від 16.11.2020 року [PERSON] було звільнено з посади начальника ПНФП Філії № 1 з 17 листопада 2020 року. Під час звільнення з заробітної плати Відповідача було утримано 5 300,00 грн. Після звільнення Відповідач не відшкодував завдану ним Позивачу матеріальну шкоду, яка станом на день подання цієї заяви становить 183 348 гривень 00 коп. Посилаючись на викладені обставини просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «НоваПей» матеріальну шкоду в розмірі 183 348 гривень 00 копійок. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року відкрито провадження в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» до [PERSON] про відшкодування шкоди. Визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач під час судового розгляду позовні вимоги визнав. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що Відповідач був прийнятий на посаду касира пункту надання фінансових Філії №1 з 06 квітня 2020 року на підставі наказу №895-к від 03.04.2020 року. Відповідно до наказу № 2129-к від 03.08.2020 року Відповідача було переведено на посаду начальника ПНФП філії №1 від 04.08.2020 року та 04.08.2020року з ним був укладений Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність З наявних матеріалах справи вбачається, що 04.08.2020 року Відповідач був ознайомлений з Посадовою інструкцією начальника ПНФП Філії №1. Відповідно до копії Акту про результати інвентаризації наявних коштів від 11 листопада 2020 року було встановлено нестачу у розмірі 188 648, 00 коп., матеріально відповідальна особа - начальник ПНФП [PERSON] . З письмових пояснень від 11.11.2020 року наданих Відповідачем генеральному директору ТОВ «Пост фінанс» Кривошапку А.В. встановлюється, що свою провину останній визнав повністю та повідомив, що вказані грошові кошти привласнив на власні потреби. 12.11.2020 року Відповідачем власноручно було написано заяву директору ТОВ «Пост фінанс» Кривошапку А.В. про утримання з заробітної плати 5 300,00 грн. в рахунок погашення завданої майнової шкоди. Згідно наказу № 3495-к від 16.11.2020 року [PERSON] було звільнено з посади начальника ПНФП Філії № 1 з 17 листопада 2020 року. Під час звільнення з заробітної плати Відповідача було утримано 5 300,00 грн. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірним рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної особи відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, лише за наявності винних дій або бездіяльності виникає обов`язок відшкодувати шкоду. Стаття 1172 передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно з ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно з ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язав із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Відповідно до п.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємств установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідач є матеріально відповідальною особою, з яким Позивачем в відповіли до ст. 135-1 КЗпП було укладено Договір про повну індивідуальну матеріали відповідальність, оскільки згідно Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.77 №447/24, робота Відповідача з грошовими коштами Позивача включена до даного Переліку. Відповідно до п. п. а) та б) ст. 1 Договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між Позивачем та Відповідачами, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввіренних йому матеріальних цінностей; зобов`язаний дбайливо ставитися до переданих йому збереження матеріальних цінностей підприємства та вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожую забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей. Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника а уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, райони у місті, міського чи міськрайонного суду. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Outcome: approved