Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом у якому, із врахуванням заяви про зміну предмету позову, просить надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території України (Автономної республіки Крим) та на в'їзд на тимчасово окуповану територію України (Автономної республіки Крим) малолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері - [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька - [PERSON]. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість по аліментам на утримання його малолітнього сина [PERSON], [INFO] за останні три роки у загальній сумі 10 000,00 грн. Мотивуючи позов тим, що з 01 грудня 2004 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, зареєстрованим у Мазанській сільській раді Сімферопольського району АР Крим. Від даного шлюбу у сторін народилась дитина [PERSON], [INFO]. 08 вересня 2009 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Дитина залишилась проживати разом з нею - [PERSON] та на даний час проживає на тимчасово окупованій території АР Крим. Починаючи з 2010 року і по теперішній час відповідач повністю самоусунувся від виконання свого батьківського обов'язку утримувати свою дитину до повноліття, не сплачує аліменти на сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям та розвитком у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість по аліментам у розмірі 10 000,00 грн. Крім того, опинившись на тимчасово окупованій території України позивач не може здійснювати без згоди батька в'їзд на територію Автономної республіки Крим у разі її залишення та не може повернутися до свого постійного місця проживання, оскільки відповідач, як батько дитини, уникає будь-яких контактів з нею з цього приводу. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось не можливим, представник позивача звернувся із даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.11.2017 року в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.07.2018 року відмовлено представнику відповідача [PERSON] у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: Виконавчий комітет Корабельної районної у м. Херсоні ради в особі Служби у справах дітей, Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку і способу участі батька у вихованні дитини. (а.с. 89). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Проте повідомив, що позивач не наполягає на позовній вимозі про стягнення з відповідача заборгованості по аліментам, оскільки у зв'язку з тимчасовою окупацією АР Крим не має можливості надати докази про наявність такої заборгованості. Крім того пояснив, що позивач має можливість виїхати з дитиною із АР Крим, проте без згоди батька, вона не зможе повернутись з дитиною до АР Крим. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проведеному у режимі відеоконференції заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов та у письмових запереченнях. Пояснив, що відповідач виконує батьківські обов'язки по вихованню спільного з позивачем сина та сплачує аліменти на його утримання. Більше того, у відповідача відсутня заборгованість по аліментам, а навпаки є переплата, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості. Щодо надання дозволу на виїзд [PERSON], [INFO] з тимчасово окупованої території України, то пояснив, що на його думку відсутній предмет спору, оскільки позивач не зверталась до відповідача з відповідним проханням і докази такого звернення відсутні. Від третьої особи надійшла заява з проханням проводити розгляд справи у відсутність їхнього представника. А відтак суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність нез'явившихся осіб. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.09.2017 року визначено підсудність даної цивільної справи Дніпровському районному суду м. Києва. Судом встановлено, що з 01 грудня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського районного управління юстиції Автономної республіки Крим (а.с. 14). Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується скороченим витягом з актового запису про народження, виданого 05.09.2005 року Муніципалітетом Феррара, Італія (а.с. 15). Відповідно до довідки про реєстрацію особи Генерального консульства України в Мілані від 01.12.2005 року №493, [PERSON], [INFO], уродженця м. Лагосанто (Італія) зареєстрований громадянином України (а.с. 13). 08 вересня 2009 року шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 15). Вирішуючи позовну вимоги про стягнення заборгованості по аліментах, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 187 СК України один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. Як було встановлено під час судового розгляду питання стягнення аліментів було предметом судового розгляду та наразі відповідне судове рішення перебуває на виконанні. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Указана норма матеріального права визначає порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні за заявою платника, поданою відповідно до ст. 187 СК України. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до частини восьмої цієї статті спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Відповідно ч. 4 ст. 195 СК України передбачає лише обчислення розміру заборгованості за аліментами судом, за наявності спору щодо розміру такої заборгованості, який в даній справі відсутній. Під час судового розгляду представник відповідача надав суду розрахунок, з якого убачається, що станом на 01.05.2018 року у відповідача переплата по аліментах у розмірі 9 523,85 грн. У зв'язку із відсутністю у позивача доказів щодо наявної заборгованості по аліментах за судовим рішенням, представник позивача зазначив про відсутність спору про розмір заборгованості по аліментах та не підтримав в цій частині заявлені позовні і вимоги. Таким чином, при відсутності спору про розмір заборгованості така заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Отже, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. Тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за аліментами в сумі 10 000,00 грн. задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про надання дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію України (Автономної республіки Крим) малолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері - [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька - [PERSON] суд приходить до висновку про її обгрунтованість з огляду на наступне. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За правилами ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За змістом ст. 4-2 Правил виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Стаття 11 Конвенції про права дитини покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону. Її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Позивач просить про надання дозволу на тимчасовий в'їзд і виїзд з тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим, зазначаючи, що після тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим на межі адміністративної території АР Крим і Херсонської області утворено умовну прикордонну смугу, введено прикордонний режим, встановлено особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території (ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території країни»). Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та їзду з неї» від 4 червня 2015 року № 367 затверджено відповідний Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї (надалі - «Порядок»). Зазначений Порядок встановив, що виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. В'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (надалі - «Правила»). В свою чергу Правила передбачають, що Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі |одного з батьків здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у рій держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у іній державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У судовому засіданні достеменно встановлено, що позивач [PERSON] та її син [PERSON], 2005 року народження проживають на тимчасово окупованій території України за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, на підставі діючих норм та правил, позивач може без згоди другого з батьків виїхати разом із сином з тимчасово окупованої території України (АР Крим) через один з пунктів пропуску на материкову частину України. Проте, позивач за відсутності нотаріальної згоди батька дитини або рішення суду про надання дозволу на в'їзд до України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків не зможе повернутись до місця свого проживання - тимчасово окупованої території України АР Крим. Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ч. 2 ст. 7 Конвенції про права осіб з інвалідністю, яка ратифікована Законом України № 1767 від 16.12.2009 року, в усіх діях стосовно дітей - інвалідів першочергова увага приділяється вищим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З огляду на означене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та вважає, що слід надати позивачу дозвіл на тимчасовий в'їзд малолітнього [PERSON], [INFO], у супроводі матері - [PERSON] до тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим до досягнення ним шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька [PERSON]. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем за подання даного позову до суду підлягає стягненню із відповідача на її користь пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial