Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до відповідачки [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання правочину недійсним. В ході розгляду справи позовні вимоги були уточнені. В обґрунтування позовних вимог прокурор в інтересах позивача в позовній та уточненій позовній заяві посилався на те, що підставою для звернення прокурора в інтересах [PERSON] до суду є те, що він перебуває на пенсії, є ветераном війни, юридичної освіти не має, грошей на кваліфіковану юридичну допомогу не має, та станом на теперішній час ніде не працює. Гр. [PERSON] звернувся до прокурора із заявою, в якій він просить прокуратуру Індустріального району м. Дніпропетровська звернутися до суду для захисту його інтересів стосовно неправомірного відчуження його майна - частини квартири [ADDRESS]. Перевіркою проведеною прокуратурою Індустріального району м. Дніпропетровська встановлено, що [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS], про що свідчить відмітка у паспорті. В дану квартиру він був вселений на підставі ордеру виданого йому трестом «Дніпроважбуд» у 1972 році. Відповідно до свідоцтвом про право власності на житло квартира [ADDRESS] є спільною частковою власністю [PERSON], [PERSON] та [PERSON] До 2006 року [PERSON] його дружина [PERSON] їх дочка [PERSON] зі своєю родиною мешкали разом у вказаній квартирі. З 2006 року [PERSON] та його дружина [PERSON] за усною домовленістю з їх молодшою дочкою [PERSON], надали їй та її сім'ї тимчасово для проживання, [ADDRESS], та переїхали проживати в квартиру [ADDRESS], яка їм не належить. [INFO] [PERSON] - дружина [PERSON], померла. До червня місяця 2010 року [PERSON], мешкав не за місцем своєї реєстрації, у квартирі [ADDRESS]. Проте в червні 2010 року, його дочка [PERSON] вивезла речі [PERSON] із вказаної квартири та змінила замки. На вимогу [PERSON] надати йому можливість проживати у квартирі [ADDRESS], яка є його власністю, [PERSON] йому відмовила. [PERSON] з приводу його виселення звернувся до КЖЕП № 26, де йому повідомили, що він не є власником вказаної квартири [ADDRESS]. Перевіркою встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2006 року укладено між нею та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до вказаного Договору [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відчужують на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS]. у м. Дніпропетровську. Згідно із п.4 Договору продаж квартири вичиняється за 155 035 гривень 00 копійок, які будуть сплачені «покупцем» «продавцям» на підставі договору іпотеки № 21 від 24.01.2006 року в день оформлення договору. [PERSON] дізнався про існування вказаного Договору в липні 2010 року, коли звернувся до міліції з приводу його незаконного виселення з квартири. За словами [PERSON] його дочка [PERSON] в 2006 році возили його з дружиною [PERSON], до нотаріусу для здійснення приватизації квартири. Ні він, ні його дружина ніколи не мали наміру продавати квартиру та навіть не обговорювали це в родині, оскільки квартира була їх єдиним житлом. Крім того [PERSON] та його дружина не отримували ніяких грошей та не давали жодних розписок про їх отримання. За інформацією наданою Індустріальним ВДВС, квартира [ADDRESS] була предметом договору Іпотеки № 39-1/08/3 від 10.09.2008 року укладеного між ЗАТ «Терра Банк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець). Відповідно до рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі за позовом ЗАТ «Терра Банк» до [PERSON] було звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. 01.03.2011 року квартира [ADDRESS] була продана в порядку виконання рішення суду за результатами проведених торгів арештованого майна, що є предметом іпотеки. Новим власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. На даний час майно, що було передане за оспорюваним договором, а саме 1/3 частина квартири [ADDRESS], не може бути повернуто, оскільки належить іншому власнику, який є добросовісним набувачем квартири і в силу ст. 388 Цивільного кодексу України майно не може бути у нього витребуване. Оскільки, на даний час повернути [PERSON] 1/3 частина квартири [ADDRESS] не є можливим, то винна сторона - [PERSON], має відшкодувати [PERSON] вартість одержаного майна за оспорюваним договором. Виходячи із принципу розумності та справедливості, вважають, що розмір такого відшкодування має становити 1/3 вартості вказаної квартири за оспорюваним договором, а саме 51 678 грн. 33 коп. Вказали, що [PERSON] є людиною похилого віку, ветераном війни. Позбавлення власною дочкою його єдиного житла, завдає йому душевних страждань. Крім того факт проживання [PERSON], ветерана війни, у умовах непридатних для проживання ( мешкає в гаражі) принижує його людську гідність. Сварки з дочкою з приводу повернення належного йому майна призводить до постійних хвилювань та стресів, що погіршує його здоров'я. Розмір завданої моральної шкоди оцінено в розмірі 3000 грн. Просили суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.01.2006 року ВСО №430329 за реєстровими №191 укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в частині продажу [PERSON] належної йому 1/3 частини квартири [ADDRESS]; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] суму вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS] в розмірі 51678,33 грн.; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 3000 грн. В судовому засіданні прокурор та позивач підтримали позові вимоги та просили позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання призначені на 27 вересня 2011 року та 24 листопада 2011 року з'явилася. В наступні судові засідання відповідач та його представник не з'явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причину неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши прокурора, позивача, представника відповідача, свідка [PERSON] вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло виданого ОЖКП «Лівобережжя» 22.07.2004 року за № 3-ІІІ/04 та зареєстрованого в КП « Дніпропетровське МБТІ» на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4304101 від 30.07.2004 року, реєстраційний номер 6837814 квартира [ADDRESS] належить на праві є спільною часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24 січня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 184, [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Продаж квартири вчинено за 155035 грн. 00 коп. ( а.с.10). Відповідно до Іпотечного договору №39-9/08/3 від 09 вересня 2008 року укладеного між ЗАТ «Терра Банк» і [PERSON], остання отримала кредит розмірі 300000 грн. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань, що випливають з Договору про іпотечний кредит, передала, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку в порядку і на умовах визначених цим договором: нерухоме майно житлове приміщення, а саме: трикімнатну квартиру зі всіма об'єктами, функціонально пов'язаними з нерухомим майном загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с.33-34). В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] є донькою позивача [PERSON], а третя особа [PERSON] є онуком позивача та сином відповідачки. З 2006 року [PERSON] та його дружина [PERSON] за усною домовленістю з їх молодшою дочкою [PERSON], надали їй та її сім'ї тимчасово для проживання, [ADDRESS], та переїхали проживати в квартиру [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO]. До червня місяця 2010 року [PERSON], мешкав не за місцем своєї реєстрації, у квартирі [ADDRESS]. Проте в червні 2010 року, його дочка [PERSON] вивезла речі [PERSON] із вказаної квартири та змінила замки. На вимогу [PERSON] надати йому можливість проживати у квартирі [ADDRESS], яка є його власністю, [PERSON] йому відмовила. [PERSON] з приводу його виселення звернувся до КЖЕП № 26, де йому повідомили, що він не є власником вказаної квартири [ADDRESS]. Як вказав в судовому засіданні [PERSON], він дізнався про існування вказаного Договору в липні 2010 року, коли звернувся до міліції з приводу його незаконного виселення з квартири. Його дочка [PERSON] в 2006 році возили його з дружиною [PERSON], до нотаріусу для здійснення приватизації квартири. Ні він, ні його дружина ніколи не мали наміру продавати квартиру та навіть не обговорювали це в родині, оскільки квартира була їх єдиним житлом. Крім того [PERSON] та його дружина не отримували ні яких грошей та не давали жодних розписок про їх отримання. Вказані обставини підтвердила його старша дочка [PERSON], що мешкає за адресою [ADDRESS], та яка була допитана судом як свідок. Свідок [PERSON] вказала, що до 2006 року її батьки та сестра [PERSON] з родиною, мешкали у спірній квартирі, як одна родина, між ними були довірительні відносини і [PERSON] мала доступ до всіх документів батьків. В цей період, [PERSON] на прохання своїх батьків займалася приватизацією їх квартири, у зв'язку із чим [PERSON] та його дружина підписували всі необхідні документи, що стосувалися приватизації, проте жодних домовленостей щодо продажу квартири між ними не було. Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та його дружина, вчиняючи дії, направленні на приватизацію квартири, були введенні в оману [PERSON] щодо природи здійснюваних ними дій, в наслідок чого уклали правочин, що не відповідає їх дійсному волевиявленню. Виходячи із вищевикладеного позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу належної йому 1/3 частини квартири [ADDRESS] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ч.2 ст. 230 Цивільного кодексу України, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2012 року за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство-26, Відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та зняття з квартирного обліку, позовні вимоги [PERSON] задоволені, усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON] та [PERSON], а також виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON], [PERSON]. При розгляді справи встановлено, що квартира [ADDRESS] яка належала [PERSON], була реалізована з аукціону 17.02.2011 року, в порядку виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Новим власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст.388 Цивільного кодексу України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. На даний час майно, що було передане за оспорюваним договором , а саме 1/3 частина квартири [ADDRESS], не може бути повернуто, оскільки належить іншому власнику, який є добросовісним набувачем квартири і в силу ст. 388 Цивільного кодексу України майно не може бути у нього витребуване. Частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 230 Цивільного кодексу України,сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину Оскільки, на даний час повернути [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] не є можливим, то винна сторона - [PERSON] повинна відшкодувати [PERSON] вартість одержаного майна за оспорюваним договором, а саме вартість 1/3 частини квартири, яка складає 51678 грн. 33 коп. ( 155035 грн. 00 коп.:3 = 51678 грн.33 коп.) В судовому засіданні встановлено, що діями відповідача [PERSON] спричинено моральну шкоду. [PERSON] є людиною похилого віку, був позбавлення власною дочкою його єдиного житла, що завдало йому душевних страждань. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн. законні та підлягають задоволенню. Тому суд виходячи із вищевикладеного приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та підлягають задоволенню. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 760 грн.38 коп.

Outcome: approved