Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Представник позивачки звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 13 березня 2014 року помер [PERSON], спадкоємицею після смерті якого є позивачка. При цьому [PERSON] фактично прийняла спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву. В той же час після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з 1/2 частки буд. 56 по вул. Бестужева в м. Маріуполі. Зазначала, що 1/2 частина вказаного будинку належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 6 жовтня 2011 року. Однак вказане свідоцтво не було зареєстровано ані в Маріупольському БТІ, ані в реєстраційній службі. На підставі переліченого нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва на спірну 1/2 частку вказаного будинку. Таким чином, оскільки вона є єдиною спадкоємицею на майно померлого [PERSON], позивачка змушена звернутись до суду для захисту своїх спадкових прав, бо право власності на 1/2 частку такого будинку [PERSON] було набуто свого часу правомірно. На підставі переліченого просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на 1/2 частку буд. 56 по вул. Бестужева в місті Маріуполі. В судове засідання ані позивачка, [PERSON], ані її представник, [PERSON], яка діє на підставі довіреності, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не зявились. Представник позивачки, [PERSON], яка діє на підставі договору, в судовому засіданні на задоволенні позову [PERSON] повністю наполягала, який просила суд задовольнити, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача, Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], в судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог, вказувала, що оскільки спадкодавець, [PERSON], не провів державну реєстрацію свого права власності за час життя, то відповідно 1/2 частка спірного будинку не увійшла у спадкове майно після його смерті. Також вказувала, що відсутні відомості щодо осіб, які були зареєстровані разом із [PERSON] на момент його смерті, що необхідно для встановлення кола осіб, які прийняли спадщину. Просила суд відмовити у позові. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] помер 13 березня 2014 року, що вбачається зі свідоцтва про смерть, виданого 14 березня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 382 від 14 березня 2014 року (а. с. 5). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 10 лютого 1970 року Конотопським районним бюро РАЦС сел. Дубовязовка Сумської області, актовий запис № 22 від 4 березня 1952 року, вбачається, що [PERSON] народився 8 лютого 1952 року, батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 38). Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 2 вересня 1957 року Дубовязовською селищною радою Конотопського району Сумської області, актовий запис № 10 від 2 вересня 1957 року, вбачається, що [PERSON] народилась 21 серпня 1957 року, батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 19). На підставі свідоцтва про шлюб, виданого 20 січня 1977 року Палацом одруження міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 234, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились 20 січня 1977 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище «Гончаренко» (а. с. 19). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 13 жовтня 1978 року відділом РАЦС Орджонікідзевського району міста Жданова, актовий запис № 1193 від 13 жовтня 1978 року, вбачається, що [PERSON] народилась 14 вересня 1978 року, батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 43). Згідно інформації приватного нотаріуса, [PERSON], від 25 січня 2016 року вбачається, що 18 листопада 2015 року на підставі заяви [PERSON] була заведена спадкова справа щодо майна померлого 13 березня 2014 року [PERSON], за якою інших заяв не надходило (а. с. 23, 24). В матеріалах справи мається свідоцтво про право на спадщину за законом від 6 жовтня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом, [PERSON], реєстр № 1-1164, за яким після смерті [PERSON] 1/2 частку буд. 56 по вул. Бестужева в м. Маріуполі успадкував [PERSON], а іншу 1/2 частку буд. 56 по вул. Бестужева в м. Маріуполі успадкувала відповідно [PERSON] (а. с. 7, 8). При цьому відповідно до договору дарування від 29 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], реєстр № 4083, вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частку будинку 56 по вулиці Бестужева в м. Маріуполі, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] 29 листопада 2013 року реєстраційною службою (а. с. 9, 10). Натомість право власності на 1/2 частку будинку 56 по вулиці Бестужева в м. Маріуполі за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 жовтня 2011 року не реєструвалось в державному реєстрі речових прав реєстраційною службою (а. с. 11-12). Відомостей про проведення реєстрації свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 жовтня 2011 року в Маріупольському БТІ суду також не було надано, що свідчить про те, що право власності на спірну 1/2 частину будинку 56 по вулиці Бестужева в м. Маріуполі [PERSON] свого часу не зареєстрував. Суд зазначає, що виникнення права власності після 2004 році на нерухоме майно залежить від державної реєстрації такого права на підставі Цивільного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно із постановою від 18 листопада 2015 року приватний нотаріус, [PERSON], за спадковою справою щодо майна померлого 13 березня 2014 року [PERSON] за заявою позивачки про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку буд. 56 по вул. Бестужева в м. Маріуполі у видачі свідоцтва [PERSON] було відмовлено, оскільки відсутня державна реєстрація права власності на вказану частку даного нерухомого майна (а. с. 6). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За ст. 1265 ЦК України в п'яту чергу право на спадкування за законом мають родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. На підставі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що [PERSON] на момент його смерті належало 1/2 частка буд. 56 по вул. Бестужева в м. Маріуполі на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 жовтня 2011 року, оскільки сама по собі відсутність проведення державної реєстрації такого права [PERSON] не позбавляє права власності його на цю частку даного нерухомого майна. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що [PERSON] правомірно набув право власності на 1/2 частку буд. 56 по вул. Бестужева в м. Маріуполі, то до складу спадкового майна після його смерті входить також право власності на вказану частку такого будинку. Таким чином суд відхиляє посилання представника відповідача на відсутність правових підстав для включення до спадкової маси право власності набуте [PERSON] за час його життя на 1/2 частку буд. 56 по вул. Бестужева в м. Маріуполі. Крім цього суд зазначає, відсутність особового рахунку на будинок 56 по вул. Бестужева в м. Маріуполі не може свідчити про порушення спадкових прав інших потенційних спадкоємців [PERSON], оскільки звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини є правом, а не обовязком спадкоємців. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позивачка, за відсутності інших спадкоємців, фактично прийняла спадщину за законом після смерті [PERSON], що складається з 1/2 частки буд. 56 по вул. Бестужева в м. Маріуполі, оскільки позивачка єдина спадкоємиця спадкодавця, тому вона таким чином набула у власність 1/2 частку зазначеного будинку шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори. Суд зауважує при цьому, що факт того, що за діючим законодавством, яке регулює реєстрацію прав власності на нерухомі речі, передбачено спеціальний порядок оформлення прав на нерухоме майно, не може слугувати підставою для позбавлення отриманого позивачкою на відповідній правовій підставі права власності у порядку спадкування за законом. З урахуванням переліченого, а також з метою захисту спадкових прав позивачки суд вважає необхідним задовольнити заявлені позовні вимоги шляхом визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті рідного дядьки позивачки, [PERSON], на 1/2 частку буд. 56 по вул. Бестужева в м. Маріуполі.

Outcome: approved