Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Прокурор Кодимського району Одеської області 26 березня 2013 року звернувся до Кодимського районного суду з позовом в інтересах держави Україна в особі Кодимської районної державної адміністрації Одеської області, до [PERSON] про припинення права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення. В позові прокурор вказав, що відповідач [PERSON] у квітні місяці 2011 року отримала у власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області. При цьому, відповідач є громадянкою Російської Федерації, тому у відповідності з вимогами ч.4 ст.81 Земельного кодексу України повинна була впродовж одного року з часу набуття земельної ділянки відчужити її. Однак, у визначений законом строк відповідач [PERSON] вказану земельну ділянку у встановленому законом порядку не відчужила, тому відповідно до вимог ч.4 ст.81, п.«е» ст.140 та ст.145 ЗК України право її власності на спірну земельну ділянку підлягає припиненню в судовому порядку (а.с.1-3). В судовому засіданні представник позивача - прокурор прокуратури Кодимського району Мазур Н.І. позов підтримала та просила його задовольнити, обґрунтовуючи його тим, що відповідач [PERSON], як громадянка Російської Федерації, яка є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на протязі одного року з часу набуття у власність цієї земельної ділянки повинна була її відчужити. Втім, земельну ділянку вона добровільно не відчужила, тому відповідно до вимог ч.4 ст.81 ЗК України право її власності на спірну земельну ділянку підлягає припиненню в судовому порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Про пред'явлення прокурором зазначеного позову відповідач [PERSON] була повідомлена та ознайомлена з позовними вимогами в порядку, передбаченому Конвенцією про правову допомогу і правові відносини в цивільних, сімейних і кримінальних справах. Так, на підставі відповідного міжнародного доручення Кодимського районного суду від 21 травня 2013 року, компетентний суд Російської Федерації, зокрема Новолялінський районний суд Свердловської області 24 червня 2013 року вручив відповідачеві копію позовної заяви прокурора та всі додані до неї письмові докази. Під час допиту зазначеним судом [PERSON] вказала, що позов прокурора вона не визнає в повному обсязі, оскільки будь-які правові підставі для примусового позбавлення її права власності на спірну земельну ділянку відсутні. Під час допиту заявила про своє бажання бути присутньою при розгляді Кодимським районним судом зазначеної справи, однак у призначений час, а саме 26 лютого 2014 року в судове засідання не прибула. Не явилась відповідач і в резервне судове засідання, яке було призначене та проведене 26 березня 2014 року (а.с.44-52). У зв'язку з цим, з огляду на належне сповіщення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, неповідомлення нею про причини свого неприбуття, суд вважає можливим розглянути справу без її участі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі письмові докази, у т.ч. і матеріали міжнародного доручення, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог та необхідність відмови у їх задоволенні з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси виключно у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження голови Кодимської районної державної адміністрації Одеської області №278 від 18 квітня 2007 року у власність відповідача [PERSON] безоплатно передано земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2.9073 га., розташовану на території Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області. Після виготовлення необхідної технічної документації, 15 квітня 2011 року Кодимською райдержадміністрацією відповідачеві [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №266334, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів за №512258071000150 (а.с.7, 18). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта, виданого на її ім'я 29 березня 2005 року відділом внутрішніх справ Новолялінського району Свердловської області РФ. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий статус та порядок використання, зокрема земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним Кодексом України (далі - ЗК України). Так, згідно із ч.1 ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Згідно із ч.4 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Відповідно до ч.4 ст.81 ЗК України, на яку посилається прокурор у своєму позові, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Порядок та підстави припинення права на землю регламентуються главою 22 ЗК України. Так, згідно з п.«е» ст.140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема, невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Свій позов прокурор обґрунтовує тим, що оскільки відповідачка є іноземцем, яка набула право власності на землю сільськогосподарського призначення та не відчужила її протягом строку, встановленого ч.4 ст.81 ЗК України, то вказана земельна ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду на підставі ст.145 ЗК України, а право приватної власності на цю земельну ділянку підлягає припиненню на підставі п.«е» статті 140 ЗК України. В той же час, зазначені правові норми регулюють порядок відчуження успадкованої іноземцем земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а також передбачають наслідки не відчуження такої земельної ділянки на протязі одного року з дня її набуття. Судом встановлено, що спірну земельну ділянку відповідач [PERSON] не успадкувала, а безоплатно набула у свою власність відповідно до п.«д» ч.1 ст.81 ЗК України, зокрема шляхом виділення в натурі (на місцевості) належної їй відповідно до сертифікату серії ОД-12 №0207426, виданого 20 серпня 1996 року Кодимською райдержадміністрацією Одеської області, земельної частки (паю). Відтак, правовий режим набуття відповідачем права власності інший, а тому положення ч.4 ст.81 ЗК України на спірні відносини не розповсюджуються. Так, ч.4 ст.81, п.«е» ст.140 ЗК України регулюють порядок відчуження іноземцями земельної ділянки сільськогосподарського призначення, правомірно набутої ними у свою власність, зокрема успадкованої. Набуття іноземцями права власності на земельну ділянку зазначеної категорії з інших, окрім успадкування, підстав законодавством України заборонене. У зв'язку з цим, права на земельну ділянку цієї категорії іноземець відповідно до ч.4 ст.81, п.«е» ст.140 та ст.145 ЗК України може бути позбавлений лише у випадку правомірного її набуття шляхом її успадкування. У випадку неправомірного набуття іноземцем права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка не може перебувати у його власності, існує інших механізм захисту порушеного права держави, ніж той, що обраний прокурором, у зв'язку з цим суд відповідно до приписів ст.16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом спосіб не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed