Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] й [PERSON] відповідно до вимог якого зокрема просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу № 2559 від 08.04.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого за адресою: проспект Шевченка, 1/2 у м. Одесі; визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1725 від 13.03.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого за адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі. В обґрунтування позову представник Одеського національного політехнічного університету посилався на наступне. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2011 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволено у повному обсязі. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частини нежитлового приміщення кафе-бару, площею 340,9 кв.м., розташованого за адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі, відповідно за кожним.Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року це рішення суду скасоване й постановлено нове, яким у задоволенні вказаного позову відмовлено у повному обсязі, з тих підстав, що заявлені позивачами вимоги до відповідача стосовно спірного майна спростовуються наявністю у спірного майна іншого власника територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідачі у судове засідання не зявлялися неодноразово, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання за зареєстрованим місцем проживання, поважних причин неявки в судове засідання суду не представили. Представник позивача та третьої особи Одеської міської ради надали суду заяви, згідно з якими просили суд розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі й не заперечували проти задоволення позову відповідно, проти розгляду справи у порядку заочного рішення не заперечували. Інші учасники справи також сповіщалися належним чином, проте до суду не зявилися, про поважні причини такої неявки суд не повідомили. Їх неявка не є перешкодою для розгляду справи по суті у заочному порядку. Суд у звязку з неодноразовою неявкою відповідачів та неповідомленням ними про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідачів, які не зявились, у порядку повторного заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи Одеського національного політехнічного університету, про визнання права власності на спірний об'єкт нерухомого майна. Рішенням Приморського районного суду від 18.10.12 року позов [PERSON] задоволено, визнано за останнім право власності на нежитлове приміщення кафе-бару в будинку 1/2 по проспекту Шевченка в м. Одесі, загальною площею 340,9 кв.м. Втім, вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.03.2013 року. З огляду на вказане, судом констатується відсутність правової підстави існування права власності у відповідача, а також зясовано, що наявний спір відносно спірного об'єкта нерухомого майна, який вирішується у цьому спорі. Судом встановлено, що 17.12.2010 року між [PERSON], [PERSON]К та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення кафе-бару, площею 340,9 кв.м., №1/2 по пр-ту Шевченка в м. Одесі. Між [PERSON] та [PERSON] 13.03.2013 року укладено договір купівлі-продажу № 1725 на 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі, вказаний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом міста Одеси [PERSON]. Між [PERSON] та [PERSON] 08.04.2013 року укладено договір купівлі-продажу № № 2559 на 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі, вказаний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом міста Одеси [PERSON]. Проте, право власності на вказане приміщення у [PERSON] та [PERSON] виникло на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2011 року, яким позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволено у повному обсязі, зокрема, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару, площею 340,9 кв.м., розташованого за адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі, відповідно за кожним. Суд зобовязаний врахувати, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року це рішення суду скасоване й постановлено нове, яким у задоволенні вказаного позову відмовлено у повному обсязі, з тих підстав, що заявлені позивачами вимоги до відповідача стосовно спірного майна спростовуються наявністю у спірного майна іншого власника територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. За договором купівлі-продажу № 1725 від 13 березня 2013 року [PERSON]передав, а [PERSON] прийняв у власність 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого за адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі. За іншим договором купівлі-продажу № 2559 від 08 квітня 2013 року [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого за адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі. Таким чином, наведене дає підстави суду для висновку, що [PERSON] та [PERSON], набувши за скасованим рішенням суду право власності на спірні частини приміщення, продали їх [PERSON] та [PERSON] відповідно. Рішення суду, на підставі якого [PERSON] та [PERSON] отримали у власність спірне нерухоме майно, що є предметом оспорюваних договорів, на сьогоднішній день розгляду справи є скасованим, правові підстави, відповідно до яких відповідачі набули право відчужувати спірні обєкти нерухомості, припинили існування та відпали як скасовані. Отже, неодноразове відчуження спірного майна, що не було пов'язане (згідно з рішенням суду апеляційної інстанції від 27 березня 2013 року по справі за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи Одеського національного політехнічного університету про визнання права власності на спірний об'єкт нерухомого майна й рішенням від 21 квітня 2016 року у справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно)з юридичним припиненням володіння попереднього власника та вступом у володіння наступного набувача, не може розглядатися судом в якості належної правової підстави для припинення права власності на спірне майно та виникнення права власності у інших осіб відповідачів. Умовою дійсності будь-якого правочину за вимогами ст. 203 ЦК України є повна відповідність між волею сторін та їх волевиявленням, що спрямовані на досягнення реального правового та фактичного результату, тобто реальних правових наслідків, за умови повної відповідності умов правочину вимогам чинного законодавства. При цьому, встановлення факту недотримання відповідачами вимог ст. 203 ЦК України, у логічному поєднанні зі ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановленні ст. 203 ЦК України, дають підстави вважати оспорювані договори від 13 березня 2013 року та 08 квітня 2013 року недійсними. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Окрім цього, відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Всупереч вимогам наведеної норми первинний формальний набувач спірного приміщення у власність [PERSON] набув право власності на спірне приміщення не за відплатним договором, а за рішенням суду, яке в подальшому було скасоване, оскільки іншим судом встановлено відсутність достатніх правових підстав для цього. Наведена обставина, а також той факт, що оспорювані договори, на підставі якого [PERSON] та [PERSON] оформили право власності спірного приміщення, визнаний іншим судовим рішенням недійсним, надають суду підставу для задоволення вимоги про визнання оспорюваних договір недійсними. За частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Встановлені під час розгляду справи обставини свідчать про те, що позивачі та їх правові попередники не набули правомірно та обґрунтовано права на спірне приміщення, що є предметом цього спору. Виявлені факти свідчать, що відповідачі не можуть посилатися на добросовісність своєї поведінки під час набуття прав на це майно, оскільки зі всіх обставин повинні були сумніватися в наявності прав на відчуження спірного майна у попередніх відчужувачів. При цьому, висновки, яких дійшли суди під час розгляду справ з приводу прав на спірне майно, мають наперед визначене значення для цього суду та сторін, а тому є обовязковим для цього суду повною мірою також. Додатково суд має врахувати, що укладення будь-яких правочинів між двома особами не створює для власника спірного майна жодних прав та обовязків, так само не може слугувати підставою для припинення його права власності. Таким чином, аналізуючи у сукупності вже наведені положення закону, обставини справи, беручи до уваги встановлені правові обставини рішеннями судів апеляційної інстанції щодо права володіння й розпорядження спірним приміщенням, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідності їх задоволення. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved