Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , в якому просить в рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту та Договором про надання відновлювальної кредитної лінії звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності у сумі 854\~120,00 грн., а також стягнути витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.04.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] було укладено Договір кредиту №831/3/27/31/7-043, відповідно до умов якого остання отримала кошти у сумі 51\~000,00 дол.США зі сплатою процентів за користування кредитом. 20.10.2008 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору кредиту, відповідно до умов якого з 20.10.2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14 процентів річних. Також 28.05.2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін №2 до Договору кредиту, відповідно до якого визначено порядок погашення кредиту та встановлено кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту до 04.04.2022 року. В порушення умов укладеного Договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 13.02.2018 року утворилась заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом 44\~155,61 дол.США, сума заборгованості за відсотками 53\~026,39 дол.США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05.04.2007 року між позивачем та [PERSON] укладено Іпотечний договір №831/4/27/31/7-056 з подальшим внесенням змін та доповнень, відповідно до умов якого остання передала Банку в іпотеку квартиру, загальною площею 61,8 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, вартість предмету іпотеки складає 854\~120,00 грн. В подальшому 24.06.2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №831/3/27/31/8-199, відповідно до умов якого позичальник отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 24\~000,00 дол.США з кінцевим терміном погашення заборгованості 04.04.2022 року. В порушення умов Кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 13.02.2018 року виникла заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом складає 21\~815,31 дол.США, сума заборгованості за відсотками 24\~771,50 дол.США. З метою забезпечення виконання зобов`язань 24.06.2008 року між банком та [PERSON] укладено Іпотечний договір №831/4/27/31/7-149, відповідно до якого остання передала Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Відповідно до Звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, вартість предмету іпотеки складає 854\~120,00 грн. У червні 2017 року банку стало відомо, що право власності на іпотечну квартиру зареєстровано за іншою особою, а саме [PERSON] , яке виникло у останньої внаслідок укладення договору купівлі-продажу №2095, виданого 27.06.2014 року на підставі рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.10.2013 року по справі №638/20537/13-ц. Проте вказане рішення було скасовано 14.10.2014 року рішенням апеляційного суду Харківської області. Зазначає, що продаж квартири [ADDRESS] є неправомірним та таким, що порушує права ПАТ «Укрсоцбанк» як іпотекодержателя, оскільки вказана квартира є предметом іпотеки і відчуження таких об`єктів заборонено законом. З посиланням на ст.23 ЗУ «Про іпотеку» позивач зазначає, що іпотекодавцем квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Вказує, що відповідачу було направлено вимогу про усунення порушень, але на день подання позовної заяви вимога не виконана. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 30.05.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 22.10.2018 року залучено Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 31.10.2019 року до участі у справі залучено в якості правонаступника позивача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. В обґрунтування заперечень зазначає, що під час переходу права власності на спірну квартиру вона предметом іпотеки не була, оскільки було чинне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.10.2013 року, за яким виключено з Реєстру іпотек запис про обтяження майна іпотекою, після скасування рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.10.2014 року вказаного рішення суду першої інстанції від 22.10.2013 року запис про обтяження майна іпотекою не поновлений. Вважає, що з огляду на те, що квартира [ADDRESS] , придбана за відсутності записів про обтяження, не є предметом іпотеки, тому відсутні й підстави для застосування до спірних правовідносин статті 23 ЗУ «Про іпотеку». Крім того, вказує , що розрахунки позовних вимог, надані позивачем, є безпідставними та не є достатніми доказами наявності обставин, які входять до предмета доказування. Також вказує, що надана позивачем заява про видачу готівки №3 від 05.04.2007 року не містить жодних посилань на кредитний договір №1, а відтак позивачем взагалі не доведено факт належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №1 в частині надання коштів боржнику в сумі 51\~000 дол.США. Крім того, відповідачем надано до суду заяву, в якій він просить суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування вказує, що сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання та визначили умови такого повернення коштів, та строк виконання основного зобовязання за Кредитним договором №1 та Кредитним договором №2 було змінено на 17.12.2009 року та 05.03.2010 року відповідно, а отже саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав за основним зобов`язанням. Вказує, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні 26.12.2019 року представник позивача позов підтримав у повному обсязі, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позові, вважав, що підстави застосування строку позовної давності відсутні. В подальшому представник позивача в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся, причини неявки не повідомив. Уповноважений представник відповідача проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просила відмовити у його задоволенні. Також посилалась на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про розгляд повідомлялась, причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши кожний окремо та у їх сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 05.04.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено Договір кредиту №831/3/27/31/7-043, відповідно до умов якого остання отримала кошти у сумі 51\~000,00 дол.США на придбання нерухомого майна трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,75 процентів річних з порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно Графіку, який вказаний в п.п1.1.1 п.1.1 ст.1 Договору. 20.10.2008 року між сторонами вказаного Кредитного договору було укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту №831/3/27/31/7-043 від 05.04.2007 року, відповідно до умов якого з 20.10.2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14 процентів річних. Також 28.05.2009 року між сторонами укладено Договір про внесення змін №2 до Договору кредиту №831/3/27/31/7-043 від 05.04.2007 року, відповідно до якого визначено порядок погашення кредиту та встановлено кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту до 04.04.2022 року. Свої зобов`язання за Договором щодо надання Позичальнику грошових коштів Банк виконав. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання. В порушення умов укладеного Договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 13.02.2018 року утворилась заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом 44\~155,61 дол.США, сума заборгованості за відсотками 53\~026,39 дол.США, що підтверджується наданим позивачем розрахунком. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05.04.2007 року між позивачем та [PERSON] укладено Іпотечний договір №831/4/27/31/7-056 з подальшим внесенням змін та доповнень, відповідно до умов якого [PERSON] передала Банку в іпотеку квартиру, загальною площею 61,8 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, вартість предмету іпотеки складає 854\~120,00 грн. Крім того, 24.06.2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №831/3/27/31/8-199, відповідно до умов якого позичальник отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах максимального ліміту в сумі 24\~000,00 дол.США зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному у Додатку №3 до цього Договору, що є його невід`ємною частиною, з кінцевим терміном погашення заборгованості 04.04.2022 року. Свої зобов`язання за Договором щодо надання Позичальнику грошових коштів Банк виконав. В порушення умов Кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 13.02.2018 року виникла заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом складає 21\~815,31 дол.США, сума заборгованості за відсотками 24\~771,50 дол.США, що підтверджується наданим позивачем розрахунком. З метою забезпечення виконання зобовязань 24.06.2008 року між банком та [PERSON] укладено Договір іпотеки №831/4/27/31/7-149 (з наступною іпотекою), відповідно до умов якого [PERSON] передала Банку в наступну іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Відповідно до Звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, вартість предмету іпотеки складає 854\~120,00 грн. Відповідно п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до умов договору, іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем кожного і всіх його боргових зобов`язань за Кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» регламентує, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.12, ч.1,3 ст.33, ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Також, судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.10.2013 року визнано недійсними вищевказані договори іпотеки квартири [ADDRESS] та зобов`язано вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про іпотеку та записи (обтяження) про заборону відчуження квартири [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.10.2014 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано. З матеріалів справи вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] з 27.06.2014 року на підставі договору купівлі-продажу квартири №2095 від 27.06.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Петриченко О.О. Щодо правомірності посилання представника позивача як на підставу позову на ст.23 Закону України «Про іпотеку», суд виходить з наступного. Право позивача задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено відповідними нормами Закону України «Про іпотеку», ст. ст.589, 590 ЦК України, а також договором іпотеки. Як зазначалось вище, відповідно до статті 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 вказаного Закону, до яких, зокрема, належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Оскільки відбулась реалізація майна, переданого в іпотеку, на підставі судового рішення, то скасування відповідного судового рішення поновлює усі припинені правовідносини, зокрема правовідносини, у забезпечення яких було укладено договір іпотеки, з відновленням усіх прав та обов`язків сторін цього договору. Внаслідок скасування рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.10.2014 року рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.10.2013 року про визнання договорів іпотеки недійсними, поновилась іпотека позивача на спірну квартиру. Скасування відповідного судового рішення поновлює усі припинені правовідносини, зокрема правовідносини, у забезпечення яких було укладено договір іпотеки, з відновленням усіх прав та обов`язків сторін цього договору. Тому у Банка поновилося право вимоги за кредитним договором та змінився боржник. Отже, ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Єдиний реєстр заборон. Разом із цим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Крім того, у відповідності до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Так, у п.1.1.2 Договору кредиту №831/3/27/31/7-043 від 05.04.2007 року зазначено, що кредит надається Позичальнику на строк до 04.04.2022 року. При цьому п.4.5 Договору встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.2 3.3.8, 3.3.12-3.3.14 та 3.3.14 цього Договору, порушення позичальником умов договорів, визначених п.1.3 цього Договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останній платіж на виконання умов укладеного Договору кредиту позичальником було здійснено 16.09.2009 року, а 90-тий день виконання зобов`язання припав на 15.12.2009 року, з цього часу й слід відраховувати початок перебіг строку позовної давності. Крім того, у п.1.1.2 Договору кредиту №831/3/27/31/8-199 від 24.06.2008 року зазначено, що кредит надається Позичальнику на строк до 04.03.2022 року. При цьому п.4.4 Договору встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.7, 3.3.8 цього Договору протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останній платіж на виконання умов укладеного Договору кредиту позичальником було здійснено 04.12.2009 року, а 90-тий день виконання зобов`язання припав на 04.03.2010 року, з цього часу й слід відраховувати початок перебіг строку позовної давності. Банк звернувся до суду лише 06.04.2018 року. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 267 ЦК України та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи відповідач у заяві та її представник у судовому засіданні зазначає, що позивач звернувся із позовом до суду з пропуском строку позовної давності за основним зобов`язанням, у зв`язку з чим у задоволенні позову до додаткової вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Матеріали справи не містять наявності поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом, відтак, вимога позивача заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити через пропуск позивачем строку позовної давності. Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст.252-258, 261, 266, 509, 524, 525, 526, 530, 575, 589, 590, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ЗУ «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed