Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання права власності, вказуючи, що 03.03.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Елді» та [PERSON] було укладено у письмовій формі договір про відступлення права вимоги (цесії) № 03\\03 від 03.03.2016р. Відповідно до п.1.1. договору цесії в рахунок погашення заборгованості цедента перед цесіонарієм цедент передає цесіонарію право вимоги на грошові кошти у розмірі 100900 грн. за договором банківського рахунку №173770 від 04.02.2011р., укладеного між цедентом та Публічним акціонерним товариством «Себ Банк» (публічне акціонерне товариство «Фідобанк»). Відповідно до п.1.2. договору цесії цесіонарій набув право вимагати від банку сплати суми боргу в розмірі 100900 грн. Відповідно до п.1.3 договору цесії з моменту укладання даного договору цесії цесіонарій набув статусу вкладника у значенні цього терміна, що визначений у п.4 ч.1 ст.2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VІ від 23.02.2012р. Відповідно до п.1.4 договору цесії право вимоги та право власності на суму боргу перейшло від цедента до цесіонарія з моменту укладання даного договору сторонами, тобто з 03.03.2016р. 18.04.2016р. керівником відповідача позивачу було вручено письмове повідомлення про розірвання договору №18\\04 від 18.04.2016р., в якому вказав на те, що ТОВ «Елді» було прийнято рішення про розірвання договору про відступлення права вимоги (цесії) №03\\03 від 03.03.2016р. 03.06.2016р. позивачем було отримано від відповідача повідомлення б\\н від 03.06.2016р. про те, що 01.06.2016р. було укладено договір дарування б\\н від 01.06.2016р., відповідно до якого відповідач безоплатно передав обдарованому у власність грошові кошти за договором банківського рахунку, укладеним між відповідачем і ПАТ «СебБанк» (ПАТ «Фідобанк», у загальному розмірі 698942,92 грн.). На думку позивача вказані дії відповідача свідчать про невизнання останніми її права на грошові кошти та є підставою для звернення до суду. Враховуючи що договір дарування нотаріально не посвідчений позивач вважає його нікчемним та прохає від суду визнати її права власності на 100900 грн. з набуттям статусу вкладника у значенні п. 4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги посилаючись на підстави вказані в позовній заяві. Представник відповідача до суду не з'явився. Надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутність, за наявними в матеріалах справи доказами. Заперечень проти позову не надали. Представник 3-ї особи до судового засідання не з'явився. Про час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши представника позивача,дослідивши матеріали справи вважає що позов задоволенню не підлягає за наступним: Судом встановлено що договором №03\\03 від 03.03.2016р. про відступлення права вимоги (цесії) вбачається, що між ТОВ «Елді» в рахунок погашення заборгованості цедента перед цесіонарієм, цедент передав цесіонарію [PERSON] право вимоги на грошові кошти у розмірі 100900 грн. за договором банківського рахунку №173770 від 04.02.2011р. укладеним між цедентом та ПАТ «СЕБ БАНК» (ПАТ «Фідобанк».) 18.04.16 року в односторонньому порядку договір цесії було розірвано ТОВ «Елді» та відповідачем укладено договір дарування суми 698942.92 грн. за договором банківського рахунку зі сторонньою особою. Відповідно до договору дарування від 01.06.2016р. без нотаріального посвідчення, вбачається укладання договору між ТОВ «Елді» та [PERSON], предметом договору є грошові кошти за договором банківського рахунку №173770 від 04.02.2011р. Так, предметом договору банківського рахунку № 173770 від 04.02.2011р. (а.с.36-39) укладеного між «СЕБ Банк» та ТОВ «Елді», є поточний (мультівалютний) рахунок. Рахунок відкривається банком клієнту для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Згідно з ч.3 ст.1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. На підставі рішення Національного банку України від 20.05.2016р. №8 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.05.2016р. №783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку.» Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В обґрунтування своєї правової позиції у відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, позивачкою суду не доведено, що на час звернення до суду та під час розгляду справи кошти на яки позивачка заявляє право власності дійсно перебувають на вказаному рахунку. Статтями 1089, 1090,1091,1092 ЦК України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту. Платіжне доручення платника приймається банком до виконання за умови, що сума платіжного доручення не перевищує суми грошових коштів на рахунку платника, якщо інше не встановлено договором між платником і банком. Банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перераховувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні. У разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення клієнта банк несе відповідальність відповідно до цього кодексу та закону. Відповідно до п.8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Згідно з п.8.4 статті 8 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів. Згідно п.22.9 ст. 22 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунку платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Уклавши з відповідачем договір про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, позивач отримав право грошової вимоги до банку за договором банківського рахунку, а не право власності, а тому зазначений договір не може бути підставою до визнання права власності за позивачем на зазначену суму. На підтвердження обґрунтованості своїх вимог позивач посилається на письмове повідомлення відповідача про те, що він відмовляється від договору цесії, а тому позивач вважає, що цим порушено його право власності на зазначену суму банківського рахунку і підлягає захисту саме у такий спосіб. За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні. Суд також не приймає до уваги положення п. 4 договору цесії, яким передбачено, що з моменту підписання цього договору до позивача переходить право власності на суму боргу в розмірі, визначену у п. 2 цього договору, оскільки за договором банківського рахунку передані вкладником кошти стають власністю банку, а у банку з цього моменту виникає обов'язок повернути суму вкладу та нараховані проценти. До банку з вимогами повернути вклад [PERSON] не зверталась. Таким чином позивач обрав не вірний спосіб захисту своїх прав і позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed