Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Представник позивача, який діє на підставі належним чином завіреної довіреності звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 10195,42 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до заяви №\~б/н від 25.05.2011 відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Взяті на себе зобов`язання по наданню кредитних коштів позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених укладеним договором 25.05.2011. Відповідач не надавав позивачу вчасно грошові кошти для погашення заборгованості, чим порушив зобов`язання за договором. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань утворилась заборгованість, яка станом на 10.09.2020 складає 10195,42 грн., з яких 9320,20 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 875,22 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, про відкриття провадження у справі повідомлявся належним чином. Відповідно до змісту ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, розглянувши позов, повно та всебічно дослідивши надані докази встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~1054\~ЦК України\~за кредитним\~договором банк\~або інша\~фінансова установа\~(кредитодавець)\~зобов`язується\~надати грошові\~кошти (кредит)\~позичальникові у\~розмірах та\~на умовах,\~встановлених договором,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути кредит\~та сплатити\~проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення\~параграфа 1\~цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що до кредитного договору №\~б/н від 25.05.2011, укладеного шляхом підписання відповідачем заяви «Про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку» від 25.05.2011 (далі Заява) були застосовані норми цивільного законодавства, які регулюють таку форму договору, як договір приєднання. Суд не може погодитися з таким твердженням і застосувати до вказаного договору норми договору приєднання з огляду на таке. Згідно з ч.\~ч. 1, 2 ст. 633\~ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 634\~ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. До цих правовідносин не можна застосувати правила договору-приєднання, передбачені ч. 1 ст.\~634\~ЦК України, відповідно до якої договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~207\~ЦК України\~правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 16-39) (далі Умови) вказаний витяг не містить підпису відповідача, який би свідчив про те, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними підписуючи Заяву, а також те, що Умови в подальшому не змінювались без його відома. Суд наголошує, що позивачем не надано копії примірника Умов та Правил надання банківських послуг, які відповідно до ст. 207 ЦК України, як один із примірників договору мають містити підпис відповідача, а надано лише витяг з них. На підставі викладеного суд вважає, що оскільки Умови, які надані позивачем на підтвердження своїх вимог не містять підпису відповідача, а позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач підписуючи Заяву, а також те, що Умови в подальшому не змінювались, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 25.05.2011 шляхом підписання Заяви. Отже, суд відхиляє умови кредитного договору №\~б/н від 25.05.2011, викладені в Умовах через недостовірність цих доказів, а при вирішенні справи керується лише тими умовами кредитного договору від 25.05.2011, які сторони узгодили шляхом підписання Заяви і довідки «справка об условиях кредитования с использованием платежной карты» (далі Довідка). З копії Заяви (а.с. 14) та з копії Довідки (а.с. 15) вбачається, що в останніх відсутні відомості про домовленість сторін щодо розміру коштів, які надаються в кредит, процентів за користування кредитом, розміру неустойки за порушення зобов`язань. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлюється у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідно до частини першої статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Вимог про стягнення процентів з підстав та у розмірах, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України, позивачем не заявлено. З огляду на викладене задоволенню підлягають лише вимоги позивача про стягнення фактичної суми, наданої в кредит (тіло кредиту). Вказане вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 по справі №\~342/180/17 (провадження №\~14-131цс19), в якій Верховний Суд аналогічним чином вибрав і застосував норми ст. ст. 634, 633, 638, 1054, 1055 ЦК України в тотожній справі. З копії розрахунку заборгованості (а.с. 4-11) вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем по тілу кредиту становить 9320,20 грн. При цьому, як вбачається з роздруківки про рух коштів по рахунку відповідача (а.с. 48-65) відповідач погашав свою заборгованість по кредиту в тому числі за відсотками та пенею, правомірність нарахування яких позивач не довів перед судом. У зв`язку з тим, що позивач не довів правомірність нарахування відсотків та пені за договором №\~б/н від 25.07.2011, суд відхиляє розрахунки позивача в тій частині, у якій позивач нарахував відсотки за користування кредитними коштами та пеню. З огляду на викладене погашена відповідачем сума заборгованості по відсоткам та пені підлягає зарахуванню в рахунок погашення заборгованості по сумі, наданої в кредит (тіло кредиту), а непогашена заборгованість відповідача по відсоткам та пені при обчисленні суми заборгованості відповідача врахуванню не підлягає. Зробивши самостійні розрахунки на підставі наданої позивачем роздруківки про рух коштів по рахунку відповідача (а.с. 48-65) та враховуючи викладене вище суд установив, що заборгованість відповідача по сумі наданої в кредит (тіло кредиту) погашена в повному обсязі. Так, з рахунку відповідача списано 14881,14 грн в рахунок погашення відсотків та пені за договором, в той час як заборгованість відповідача по тілу кредиту згідно з розрахунком заборгованості (а.с. 4-11) складає 9320,20 грн. Відповідно до ч.\~ч. 1-4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.\~ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed