Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] адвокат Бурлай Дмитро Валерійович звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилалася на ту обставину, що позивачці на праві власності належить житловий будинок за [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований відповідач, добровільно знятися з реєстрації він не бажає, хоча має у власності інше майно. За рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 25.07.2018 року шлюб між онукою позивачки [PERSON] та відповідачем розірвано. Оскільки відповідач за зареєстрованим місцем не проживає, не сплачує комунальні послуги, не належить до члена сім`ї власника, тому позивач просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду письмовий відзив, в якому заперечив задоволення позову. Повідомив, що у вказаному будинку проживає його син до якого він хоче безперешкодно приходити, а також те, що із позивачкою була усна домовленість про його реєстрацію на невизначений термін. Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.12.2010 року серії [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Нововоронцовської селищної ради, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок за [ADDRESS] . За домовою книгою будинку [ADDRESS] , довідкою виконкому селищної ради № 44 від 24.03.2021 року у домоволодінні, належному на праві власності [PERSON] , зареєстровані, крім власника, [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] . За рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 25.07.2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З акту депутатського обстеження будинку [ADDRESS] депутатів Нововоронцовської селищної ради від 07.04.2021 року вбачається, що колишній чоловік онуки власниці будинку - [PERSON] за вказаною адресою не проживає з 2018 року. Згідно Інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно № 249576277 від 24.03.2021 року відповідачу [PERSON] належить на праві власності ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та 1/6 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає наступне. Нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Водночас ВП звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і не відображає усіх реалій сьогодення. У свою чергу Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України (ВП/ВС у справі № 447/455/17 від 13.10.2020). Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. За позовними вимогами, позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зазначаючи, що останній є колишнім чоловіком її онуки. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відтак, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Суд встановив, що позивач є власником житлового будинку, відповідач спільно з власником у житловому будинку не проживає, спільним побутом не пов`язаний; вибув із зазначеного житлового будинку; не здійснює заходи щодо утримання майна; є колишнім чоловіком онуки позивачки; має у власності частини інших житлових будинків. Також, позивач зазначала, що факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. Тому, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї її онуки, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. За таких обставин право відповідача на користування чужим майном (житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, а відтак позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved