Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Представник позивача просить суд розірвати договір доручення, укладений між сторонами по справі 06.09.2013 року і стягнути з відповідача на користь позивача 61800 грн., а також судовий збір в сумі 618 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.09.2013 року між позивачем [PERSON]М і відповідачем [PERSON] було укладено усний договір доручення про заснування та розвиток спільного бізнесу в галузі вантажних перевезень. Для виконання даного доручення [PERSON] 06.09.2013 року передав [PERSON] 61800 грн., що підтверджується розпискою. Відповідач повинен був зареєструвати товариство з обмеженою відповідальністю, знайти та орендувати приміщення, придбати вантажну машину. Відповідач [PERSON] до цього часу до виконання доручення не приступив, жодної дії для заснування та розвитку бізнесу не зробив. При цьому добровільно повернути кошти відповідач відмовляється. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Приймаючи до уваги викладене, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, то в відповідності до ст.224 ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно розписки від 06.09.2013 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 61800 грн. (а.с.11). Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною 1 ст.202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до частин 1 і 2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч.1 ст.207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, той факт, що договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним. Відповідно до ч.1 ст.1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Так, з пояснень представника позивача, матеріалів цивільної справи № 644/6786/14-ц, яка була досліджена судом в судовому засіданні, встановлено, що між сторонами по справі була досягнута домовленість про заснування та розвиток спільного бізнесу в галузі вантажних перевезень, згідно умов якої [PERSON] передає [PERSON] 61800 грн., а останній повинен зареєструвати товариство з обмеженою відповідальністю, знайти та орендувати приміщення, придбати вантажну машину. Таким чином, суд вважає, що між сторонами по справі було укладено договір доручення, відповідно до якого [PERSON], як повірений, зобовязався вчинити від імені та за рахунок [PERSON], як довірителя, певні юридичні дії, а саме зареєструвати товариство з обмеженою відповідальністю, знайти та орендувати приміщення, придбати вантажну машину з метою заснування та розвитку спільного бізнесу в галузі вантажних перевезень. Згідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач [PERSON] при розгляді в суді цивільної справи № 644/6786/14-ц наполягав, що зобовязання за договором з позивачем [PERSON] виконуються. Тобто, він не оспорював факт укладання зазначеної вище угоди щодо його обовязку зареєструвати товариство з обмеженою відповідальністю, знайти та орендувати приміщення, придбати вантажну машину з метою заснування та розвитку спільного бізнесу в галузі вантажних перевезень. Згідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору. Відповідно до ст.651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду належні і допустимі докази, які б свідчили про доведеність факту належного виконання відповідачем умов вказаного вище договору доручення, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] істотно порушив умови вказаного вище договору, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги про розірвання договору доручення, укладеного між сторонами 06.09.2013 року. Статтею 653 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Згідно до ст.623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Приймаючи до уваги вищевикладене, вимоги ст.ст.611, 623 Цивільного кодексу України, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в сумі 61800 грн., які є коштами, які раніше були передані [PERSON] відповідачеві [PERSON] в виконання останнім вказаного вище договору доручення. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору в розмірі 618 грн. Всього з відповідача на користь позивача суд стягує 62418 грн.

Outcome: approved