Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Представник позивачів [PERSON] в інтересах [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом до про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог представник позивачів зазначила, що позивачам на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.02.2001 року належить квартира [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстрована донька позивачів [PERSON], яка у 2014 році виїхала до Російської Федерації, при цьому не знявшись з реєстрації з зазначеної квартири. З того часу відповідач не мешкає за адресою своєї реєстрації, особистих речей її в квартирі не має, за житло не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти не проводить. З наведених підстав представник позивачів ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання представник позивачів не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутністю та відсутності позивачів, наполягала на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не прибула з невідомих причин, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена шляхом направлення судових повісток та опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Беручи до уваги, що представник позивачів не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у зв'язку з чим, постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідив матеріали справи в їх сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається свої майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.02.2001 року на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON]). З матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2018 року на 1/3 частку квартири, належну [PERSON] посвідчено договір купівлі-продажу на користь [PERSON] державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори за реєстром 1153. Відповідно довідки Новгородської селищної ради від 23.06.2018 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] Крім того, судом встановлено, що з 2014 року відповідач не мешкає у вказаному житловому приміщенні і не проявляє будь-якого бажання у ньому мешкати, власних речей не зберігає, обов'язки з утримання житла не виконує, що підтверджується актом вуличного комітету. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачам належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: [ADDRESS], знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача, яка є донькою позивачів, без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Позивачі не ставлять питання про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі ст.ст.156 ЖК України, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved