Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з даним позовом у грудні 2013 року. Просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення станом на 30.06.2012 року у сумі 2278.61 гривень та судові витрати. В обґрунтування вимог зазначила, що відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 526 ЦК України, п. п. 33, 36 «Правил надання населенню послуг водотеплопостачання та водовідведення» між КП «Макіївський міськводоканал» та відповідачем виникли цивільні права та обов`язки. У зв'язку з чим водоканал зобов'язаний надавати послуги водопостачання, а абонент повинен своєчасно оплачувати надані послуги. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк. Але відповідач порушує свої зобов'язання, через що за особистим рахунком № [NUMBER] у період з 01.01.2002 року по 30.06.2012 рік існує борг у сумі 2278.61 грн., який добровільно відповідач не сплачує. Ухвалою судді від 09.10.2013 року відмовлено у прийнятті заяви КП «Макіївський міськводоканал» до [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані послуги водопостачання в розмірі 2278.61 гривень. Просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість у сумі 2278.61 гривень за надані послуги та судовий збір у розмірі 229.40 гривень /а.с.2-3/. В судове засідання представник позивача не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, на заявлених вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, будь-яких письмових заяв щодо розгляду справи у його відсутності, та щодо заявлених позовних вимог суду не надавав. Згідно ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що даний позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Комунальне підприємство «Макіївський міськводоканал» є юридичною особою, з 5 листопада 2003 року зареєстроване в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України (ЄДРПОУ)./а.с.5/ Відповідно до розгорнутої зворотно - сальдової відомості щодо особового рахунку № [NUMBER] /а.с.7-9/ [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Факт реєстрації зазначеного відповідача з 06.04.1999 року в квартирі за адресою: [ADDRESS], - підтверджений відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Донецькій області /а.с. 10/ З представленого позивачем розрахунку за адресою: [ADDRESS], - є заборгованість з оплати водопостачання та водовідведення за період з 01.01.2002 року по 30.06.2012 рік у розмірі 2278.61 гривень. Нарахування за споживання води в зазначеній оселі відбувалось виходячи з реєстрації одної особи в квартирі, за вказаний період було нараховано 3145.33 гривень, сплачено споживачем 866.72 гривень. /а.с.6/ Враховуючи наведені обставини, суд визнає, що між сторонами: комунальним підприємством «Макіївський міськводоканал» як суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання послуг з водопостачання та водовідведення до 01.07.2012 року та споживачем [PERSON] - фізичною особою, склалися спірні правовідносини у сфері надання і оплати комунальних послуг, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-ІV (з відповідними змінами) «Про житлово-комунальні послуги»(далі - Закон). Частиною першою статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Комунальні послуги, як убачається зі змісту статті 1 Закону «Про житлово-комунальні послуги», це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо-та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до пунктів 1-4 статті 13 наведеного Закону залежно від функціонального призначення визначено перелік житлово-комунальних послуги, які поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо- будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення міць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд ( заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального значення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. За приписами статті 19 цього Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору. Таким чином, необхідність укладення договору на надання комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. Однак дана вимога Закону сторонами спірних правовідносин не виконана. Між тим відсутність договору відповідно до вимог чинного цивільного законодавства України не є підставою для звільнення споживача від оплати послуг з водопостачання та водовідведення, оскільки згідно з частиною першою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Такою дією є надання комунальних послуг позивачем та їх отримання відповідачем. Статтею 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Чинним Цивільним кодексом України, нормами Законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року не передбачена недійсність договору про надання комунальних послуг у випадку недодержання сторонами його письмової форми. Матеріалами справи підтверджено, що будинок відповідача був підключений до централізованого водопостачання, особистий рахунок підприємством відкрито на споживача - [PERSON], що свідчить про фактичне існування між сторонами договірних відносин з приводу постачання та споживання холодної води. За таких обставин, при вирішенні спірних правовідносин суд виходить із обсягу прав і обов'язків сторін відповідно до чинного законодавства, яке регулює взаємовідносини суб'єкта господарювання, предметом діяльності якого є надання послуг з постачання холодної води, та фізичної особи, яка отримує зазначені комунальні послуги. За приписами частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Приписами пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічне положення закріплене в чинному Житловому кодексі Української РСР. Положення вказаних нормативно-правових актів носять юридично обов'язковий характер і підлягають виконанню учасниками договірних правовідносин. За правилами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( ст. 525 ЦК). Положеннями частин 1-3 статті 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Враховуючи викладе, суд визнає, що відповідачем [PERSON] порушено виконання зобов'язання з оплати фактично наданих КП «Макіївський міськводоканал» послуг з водопостачання та водовідведення, чим заподіяно матеріальну шкоду позивачу. Стороною позивача надана розгорнута зворотно - сальдова відомість на особовий рахунок № [NUMBER] /а.с.6-10/, з якої вбачається, що протягом періоду з 01.01.2002 року по 30.06.2012 рік відбувались нарахування щодо споживання послуг з водопостачання в квартирі за адресою: [ADDRESS], оплата послуг споживачем проводилась не регулярно, всього було нараховано станом на 30.06.2012 рік за послуги з водопостачання 3145.33 гривень, сплачено споживачем 866.72 гривень. При дослідженні доказів у відповідності вимог ст.60 ЦПК України стороною позивача надана угода про погашення заборгованості за водопостачання від 20.01.2004 року, за умовами якої [PERSON], що є власником квартири [ADDRESS], - визнала суму заборгованості за послуги з водопостачання, що утворилась на 01.05.2003 року у розмірі 133.58 гривень, останній зобов'язується погасити цю заборгованість до 01.02.2007 року. /а.с. 6/ За період з 01.01.2002 року по 01.01.2004 рік ст. 71 ЦК Української РСР передбачала трирічний строк позовної давності. Згідно ст. 75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст. 80 цього Кодексу визначено, що закінчення строку позовної давності є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважною причини пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Позивач, звертаючись із позовом до суду, не просив поновити пропущений строк та не посилався на поважність причин, з яких він пропустив строк позовної давності. Надана стороною позивача угода про погашення заборгованості не містить відомостей про період, за який уторилась заборгованість, лише містить суму заборгованості за послуги з водопостачання, що утворилась станом на 01.07.2003 року. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що в задоволені позовних вимог в частині стягнення заборгованості за послуги з водопостачання, що утворилась за період з 01.01.2002 року по 01.01.2004 рік з відповідача необхідно відмовити. За період з 01.01.2004 року по 30.06.2012 рік строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України в три роки. Стаття 264 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Наслідки спливу позовної давності, передбачені ст. 267 ЦК України, зокрема згідно з частинами 3, 4, 5 цієї статті позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідач в судовому засіданні не заявляла про застосування строку позовної давності. За таких обставин підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.01.2004 року по 30.06.2012 рік в сумі 2112.29 гривень. Суд визнає правильним наданий позивачем розрахунок суми заборгованості по оплаті наданих послуг з водопостачання та водовідведення, який відповідає встановленому законодавством порядку і затвердженим тарифам. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проаналізувавши надані сторонами докази у сукупності та у відповідності вимог ст. 10, 60 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заборгованість з оплати послуг з водопостачання та водовідведення, що надавались КП «Макіївський міськводоканал», до 30.06.2012 року в квартиру за адресою: [ADDRESS], - в якому проживає [PERSON], - підлягає стягненню за період з 01.01.2004 року по 30.06.2012 рік у розмірі 2112.29 гривень. В силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає до стягнення сума судового збору, що була сплачена позивачем при зверненні до суду, пропорційно задоволених вимог.

Outcome: partial