Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

Представник позивачки звернувшись до суду з даним позовом, посилається на те, що в лютому 2003 року позивачка [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу придбала житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] . Також на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки їй належали ділянки за цією ж адресою площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,1183 га для ведення садівництва. У вказаному будинковолодінні проживала спочатку сама, а з 2012 року разом із нею став проживати її син, [PERSON] , його цивільна дружина [PERSON] та неповнолітні діти : [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Останні були зареєстровані в будинку зі згоди позивачки. Весною 2016 року позивачці стало відомо про грошову заборгованість її сина перед [PERSON] , який вимагав негайного повернення коштів. Така новина негативно вплинула на стан її здоров`я, на фоні стресу у неї почала розвиватись пухлина молочної залози, непокоїлась за майбутню долю сина та його сім`ї через існуючий борг. Зазначає, що під впливом обставин, що склались, між сином позивачки та [PERSON] було досягнуто домовленості про передачу останньому у власність житлового будинку і земельних ділянок, власником яких є [PERSON] . Із попередніх домовленостей випливало, що це буде формальна угода, метою якої буде забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON], дітей з будинку не будуть виселяти, а нерухомість повернеться у власність позивачки після погашення боргу. Таким чином, 22 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , представником якого є [PERSON] , було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, що перебували у власності позивачки. При цьому жодних коштів від реалізації зазначеного майна позивачка не отримувала. Зазначає, що син позивачки із сім`єю проживають у вказаному будинку і на даний час. Вважає, що зазначені договори купівлі-продажу позивачка уклала тимчасово, без наміру передачі майна у власність покупця, під впливом тяжких для неї обставин, на вкрай невигідних для неї умовах, за ціною, що набагато нижча від ринкової, а тому просить визнати їх недійсними. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та підтримав обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, посилаючись на те, що дії позивачки, направлені на укладення договорів купівлі-продажу, були добровільними, свідомими. Жодних доказів причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами, на які посилається позивачка та вчиненням спірного правочину ні [PERSON] , ні її представником не надано. Вважає, що обставини, за яких спірні договори купівлі-продажу можуть бути визнані недійсними, відсутні, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити вважаючи, що спірні договори позивачкою укладались свідомо та добровільно. Зазначає, що позивачкою та її представником в судовому засіданні не доведено наявність тяжких обставин на момент вчинення правочину. Так, згідно виписки з історії хвороби позивачки вбачається, що діагноз їй встановлено в листопаді 2017 року, а договори укладались в квітні 2016 року, отже на час їх укладення [PERSON] була здоровою. Крім того, позивачкою та її представником не доведено наявність боргових зобов`язань [PERSON] перед [PERSON]. Отже, наведені обставини не можуть бути визнані як тяжкі під час вчинення правочинів. Щодо посилань позивачки на невідповідність ціни будинку та земельних ділянок, визначених договорами купівлі-продажу, ринковій ціні, то вона була визначена експертом саме за зверненням позивачки, що остання підтвердила в судовому засіданні, і жодних заперечень щодо оцінки під час укладення угоди у нотаріуса не висловлювала. Вважає позов необгрунтованим та просить в його задоволенні відмовити. Представник третьої особи - служби в справах дітей Коломийської міської ради в судовому засіданні пояснив, що органом опіки та піклування під час вивчення документів було встановлено, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] під час вчинення правочину не були зареєстровані у спірному будинку, але фактично в ньому проживали. Разом з тим, органом опіки та піклування здійснюється перевірка оформлення договорів з приводу відчуження нерухомості батьками неповнолітніх дітей або особами, що їх замінюють в тому випадку, коли діти мають право на частку в цьому майні. Вважає, що правову оцінку даному спору повинен дати суд на підставі зібраних доказів. Третя особа - приватний нотаріус Коломийського міського нотаріального округу Григорець М.В. в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, при вирішенні спору покладається на погляд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Трачук 11 лютого 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № Д-248. Право власності зареєстроване в Коломийському МБТІ за реєстровим номером 2948. Земельна ділянка площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого відповідно до рішення Коломийської міської ради № 556 від 05 листопада 2003 року. Земельна ділянка площею 0,1183 га для ведення садівництва належала позивачці на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого відповідно до рішення Коломийської міської ради № 639 від 17 грудня 2003 року. 22 квітня 2016 року між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , як покупцем, від імені якого діяв [PERSON] , було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Григорець М.В. Згідно положень даних договорів продавець продав, а покупець придбав житловий будинок [ADDRESS] (а.с.12-15), земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер : [NUMBER] для будівництва і обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.16-19) та земельну ділянку площею 0,1183 га кадастровий номер : [NUMBER] для ведення садівництва в [ADDRESS] (а.с.20-23). Згідно умов договору купівлі-продажу житлового будинку, на момент його укладення сторони діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, на власний розсуд, без будь якого примусу, бажаючи реального настання правових наслідків та не помиляючись щодо обставин, обумовлених договором. У відповідності до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Постановою Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року встановлено, що відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. За змістом ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення. Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. По-третє, хоча Цивільний кодекс і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину, особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Із долучених позивачкою медичних документів вбачається, що датою встановлення їй медичного діагнозу щодо тяжкого захворювання є 02 листопада 2017 року, тоді як оспорювані договори укладені значно раніше - 22 квітня 2016 року, більше як 1 рік і 7 місяців. Доказів того, що [PERSON] захворіла ще до укладення оспорюваних договорів, позивачем та її представником суду не надано. Також суд не може взяти до уваги посилання позивачки та її представника щодо існуючого значного боргу [PERSON] , як тяжкої обставини, що змусила [PERSON] вчинити правочин, оскільки вказані обставини не підтверджені належними доказами. Копія розписки [PERSON] , яка надана суду, не оформлена належним чином, в ній відсутній підпис позикодавця, що підтверджує надання ним позики, а тому розписка не може бути достовірним доказом. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила, що особисто передала кошти позивачці за придбане [PERSON] майно, про що [PERSON] було зазначено в договорах купівлі-продажу та підтверджується її підписом в них. Суд критично оцінює посилання позивачки про те, що під час вчинення правочинів жодних коштів їй ніхто не передавав, оскільки жодними доказами вони не підтверджені і в той же час спростовуються поясненнями відповідача [PERSON] та свідка [PERSON] , допитаної в судовому засіданні, яка підтвердила за яких обставин, де і коли особисто передала кошти позивачці і це знайщло своє відображення в договорах купівлі-продажу, де зазначено, що грошові кошти сплачені і отримані [PERSON] , що вона ствердила своїм підписом. Що стосується ціна продажу нерухомого майна, то вона визначена висновком експерта на підставі експертизи, проведеної на вимогу позивачки, жодних заперечень щодо оцінки вона не висловлювала, а подала висновок нотаріусу для оформлення угод. Разом з тим, посилання представника позивачки на те, що оспорюваними правочинами порушено права неповнолітніх дітей суд також відхиляє з наступних підстав. Пунктом 3 ч. 2 ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» визначено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування, яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. З досліджених доказів видно, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами та земельні ділянки належали на праві власності [PERSON] , а не її неповнолітнім онукам [PERSON] та [PERSON] , а позивачки не є їх матір`ю чи особою, яка її замінює. Відтак, суд приходить до висновку про те, що позивачка усвідомлювала мету та наслідки вчинених правочинів, була обізнана із усіма істотними умовами та не перебувала під впливом тяжких обставин, які б могли вплинути на її волевиявлення під час укладення договорів купівлі-продажу. Суд враховує показання свідка [PERSON] з приводу умов вселення та реєстрації її та її малолітніх дітей у житловий будинок позивачки та проживання у ньому, як і письмові пояснення сина позивачки, який перебуває за кордоном, з приводу можливих його майнових відносин із відповідачем, проте вважає, що вони не впливають на досліджуваний предмет позовних вимог. Виходячи із дослідженого суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача необгрунтовані, не підтверджуються дослідженими доказами та не відповідають встановленим фактичним обставинам, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та ст.ст. 13, 15, 216, 233, ЦК України,

Outcome: dismissed