Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Представник позивачки в позовній заяві та разом із позивачкою в судовому засіданні просять визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку, що в м.Заліщики по вул.Богуна 5 А, Тернопільської області, загальною вартістю 1382765,00 гривень та стягнути з відповідача в користь позивачки понесені судові витрати по справі,що складаються із сплаченого судового збору в сумі 5523,00 гривні. В обґрунтування позовних вимог позивачка та її представник в судовому засіданні покликаються на те, що 28.11.1980 року сторони зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу у них є двоє дітей - дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. За час перебування у шлюбі вони з відповідачем отримали земельну ділянку, що в м.Заліщики по вул.Богуна 5 А, на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку. На вказаній земельній ділянці сторони звели житловий будинок, який ввели в експлуатацію згідно акту від 17.11.2000 року. Власником земельної ділянки, на якій знаходиться спірний будинок є відповідач, однак враховуючи те, що будинок збудовано сторонами під час шлюбу, він, на думку позивачки та її представника, підлягає поділу на рівні частки, тому позивачка, як вона зазначає, вимушена звертатись до суду з даним позовом, який просить суд задоволити в повному обсязі позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні разом із своїм представником позову не визнали, просять відмовити в його задоволенні повністю. Відповідач подав письмовий відзив на позов, в якому вказує, що спірний будинок не є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON], так як ним було отримано земельну ділянку для його будівництва із земель, що вилучені від його матері [PERSON], за її згодою, будівельні матеріали для спорудження житлового будинку відповідач, як він вказує, придбавав за власні кошти, в підтвердження чого надав суду накладні та квитанції. Представник позивачки подав відповідь на відзив, який в судовому засіданні підтриманий позивачкою, в якому спростовують твердження відповідача про те, що спірний будинок зведений ним за власні кошти, наводячи мотиви що обоє вони працювали на різних роботах, заробляючи кошти і спрямовуючи їх на будівництво, крім цього вони їздили на заробітки за кордон, кошти які там заробили також використали для будівництва. Сам факт того, що квитанції та накладні виписані на ім'я відповідача не стверджує, що кошти, за які придбано певні товари чи оплачено послуги є власними коштами відповідача, а лише підтверджує, що саме відповідач займався організаційними питаннями придбання та доставки матеріалів для будівництва, в силу того, що він чоловік і йому властиво займатись такими питаннями, на відміну від позивачки, в якої були інші обов'язки. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, письмові відзив та відповідь на відзив, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного: згідно ст.60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-ИД №145394 від 20.09.2017 року [PERSON] та [PERSON] 28.11.1980 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №88. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON]. Від даного шлюбу у сторін є двоє, на даний час повнолітніх, дітей - дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвами про народження, серії І-ИД №189319 від 11.12.2013 року, серії ІІІ-ИД №316794 від [INFO] відповідно. Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області 31.10.2017 року по справі №597/1014/17 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 11.11.2017 року. Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 28.03.1989 року відповідачу [PERSON] надано виконавчим комітетом Заліщицької міської ради земельну ділянку по вул.Богуна (тоді Вільямса), 5 А, Тернопільської області. Спірний будинок, що розташований на вищевказаній земельній ділянці введений в експлуатацію 17.11.2000 року, що стверджується актом прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку. Відповідно до технічного паспорта на спірний житловий будинок, що за адресою м.Заліщики вул.Богуна, 5 А, виданого позивачці 05.06.2018 року, вартість будинку становить 1382765,00 гривень. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Твердження відповідача та його представника про те, що спірний будинок не є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON], так як земельну ділянку для його будівництва відповідачем одержано із земель, вилучених від його матері [PERSON], за її згодою, суд до уваги не приймає, оскільки вони суперечать положенням ст.60 СК України та ст.368 ЦК України. Позивачкою в позові ставиться питання визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку, що збудований ними під час шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також суд критично ставиться до пояснень відповідача та його доводів про те, що будівельні матеріали для спорудження житлового будинку він придбавав за власні кошти. Дослідивши надані відповідачем, як докази, накладні та квитанції на придбання певних товарів, будівельних матеріалів та оплати послуг, оцінивши їх, суд вважає, що сам факт того, що вищевказані документи виписані на ім'я відповідача не стверджує, що кошти, за які придбано певні товари чи оплачено послуги є власними коштами відповідача, а лише підтверджує, що саме відповідач займався організаційними питаннями придбання та доставки матеріалів для будівництва спірного житлового будинку, що є цілком виправданим, з огляду на те, що саме чоловіку властиво займатись такими питаннями. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками. У разі поділу такого майна, вважається, що частки співвласників є рівними. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідачем та його представником не наведено перед судом достатніх та переконливих мотивів для того, щоб суд при вирішенні даного спору відійшов від рівності часток сторін у спільній сумісній власності, як і не надано доказів, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю, що мали б істотне значення, спричинила можливість зменшення її частки, як співвласника. А, тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що даний позов слід задоволити в повному обсязі, оскільки в судовому засіданні знайшло своє повне ствердження те, що предмет спору набутий сторонами під час шлюбу і являється спільною сумісною власністю сторін, тому за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку, що в м.Заліщики по вул.Богуна, 5 А, Тернопільської області. Вирішуючи питання розподілу між сторонами судових витрат по справі, суд враховує те, що позивачка понесла судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору при поданні позовної заяви до суду в розмірі 5523,00 гривні і вважає доцільним їх стягнення з відповідача в користь позивачки, виходячи із положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved