Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Представник позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя в якому вказує, що вона перебуває із відповідачем у шлюбі та проживає з ним у одному будинку по [ADDRESS] . Разом із тим, між ними фактично припинені шлюбні відносини, а тому виникла необхідність визначення часток у спільному майні подружжя. Зазначає, що у 2003 році сторонами було завершено будівництво житлового будинку загальною площею 148.8 кв.м. по [ADDRESS] . Право власності на будинок було зареєстровано за відповідачем. Вказане будинковолодіння є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , оскільки набуте ними у шлюбі. Разом із тим, відповідач відмовляється в добровільному порядку визначити частки у спільному майні у зв`язку із фактичним не визнанням права [PERSON] на вказане майно. Враховуючи викладене, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 147.8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач надіслав до суду письмовий відзив у справі, в якому вказує, що спірне будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] є його особистою власністю, оскільки набуте та належало йому до одруження, що підтверджується договором купівлі-продажу від 14 лютого 1987 року. В подальшому, відповідачу на підставі рішення міськвиконкому від 24.01.1989 року №12/1 був наданий дозвіл на перебудову існуючого житлового будинку та проведені відповідні роботи за власні кошти відповідача, що підтверджується платіжними документами на придбання будівельних матеріалів. Будівництво житлового будинку закінчено в 1993 році. Та обставина, що житловий будинок належав відповідачу підтверджується систематичним страхуванням останнім відповідного будинку та майна, а також сплатою податку з власників будівель і земельний податок. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та пояснила, що у 1989 році вона, разом із своїм чоловіком почали будувати спірний будинок по [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці раніше був старий будинок, який ними було знесено та зведено новий. Будівництво закінчили у 1993 році. Будівництво відбувалось спільними зусиллями, кожен із них вкладав свою частку праці. В період будівництва, вона готувала\~ їжу для будівельників, робила не важку роботу, доглядала за дітьми. Після закінчення будівництва і до цього часу їхня сімя жила у вказаному будинку, весь цей час, вона несла витрати по його утриманню. Представник позивача позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та вказав, що він будував спірний будинок за власні кошти із власних доходів, всі витрати, пов`язані із будівництвом\~ ніс виключно він. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] , який є племінником відповідача, зазначив, що починаючи із 1896 року, він, його мама та батько, допомагали відповідачу у будівництві спірного житлового будинку, брали участь у знесенні попереднього будинку, який було розміщено на земельній ділянці. [PERSON] брав у борг грошові кошти для купівлі будівельних матеріалів. Свідок [PERSON] вказала, що будівництво спірного будинковолодіння\~ відбувалося зусиллями родичів та знайомих. Кожен допомагав чим міг, хтось працею, хтось грошима. Позивач також брала участь у будівництві, готувала їжу для будівельників. В той час у сторін були малолітні діти, а тому позивачці доводилось за ними доглядати. Свідок [PERSON] , вказав, що [PERSON] купляв земельну ділянку до укладення шлюбу із позивачем. В подальшому він допомагав при будівництві будинку. Всі будівельні матеріали надавав відповідач. Позивач готувала їжу для будівників. Суд, вивчивши позовну заяву, пояснення сторін та свідків, встановивши належність, допустимість та достовірність доказів, які мають значення для правильного вирішення справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.02.1987 року, [PERSON] купив житловий будинок з належними до нього господарськими по [ADDRESS] , площею 26.70 кв.м. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 18 вересня 1987 року, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, актовий запис № 1872. На підставі пояснень сторін та свідків щодо обставин, які мають значення у справі, які ніким не оспорюються, встановлено, що житловий будинок, який був розміщений на земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 26.70 кв.м. було знесено та на його місці розпочато будівництва нового будинку. Як підтверджено сторонами та свідками, спірний житловий будинок було закінчено будівництвом у 1993 році. Визначаючи момент набуття права власності на житловий будинок, що має значення для застосування норм права, які регулювали правовідносини на час їх виникнення, варто зазначити, що з 31.01.1966 по 19.01.1996 питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.04.1948 № 3211 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена від 31.01.1966 Міністерством комунального господарства Української РСР, яка передбачала здійснення реєстрації всіх будинків у бюро технічної інвентаризації місцевих органів виконавчої влади на підставі документів, що встановлюють право власності Оскільки державна реєстрація нерухомого майна в період чинності Інструкції від 31.01.1966 не проводилась, то документами, що підтверджують право власності на будинки, збудовані після видання Указу від 26.08.1948 та в період дії Інструкції від 31.01.1966, можуть бути довідки виконавчого комітету відповідної місцевої ради, виписки з погосподарської книги відповідної місцевої ради щодо належності будинку, ухвалені ОМС рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічні паспорти на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо, що відповідало діючому на той час законодавству. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, постанові Верховного Суду України від 28.02.2018 у справі № 3466/996/16-ц, інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Разом із тим, сторонами не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування вищевказаних чи інших правовстановлюючих документів (у розумінні діючого на той час законодавства), а як наслідок і набуття права власності на нього у період дії вказаних нормативних актів. Сторони не звертались до суду із клопотанням про витребування доказів. Натомість, відповідачем долучено до матеріалів справи акт ДТК про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку від 06.02.2003 року в якому вказано, що будівництво житлового будинку по [ADDRESS] завершено у 1993 році, загальна площа будинку складає 147,80. Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27.03.2003 року № 203/7, було затверджено акт ДТК про прийняття в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. З 07.03.2002 по 01.01.2013 діяло Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 за №7/5. Згідно п. 1.3. - 1.6. вказаного Тимчасового положення (в редакції станом на 28.01.2003 року), обов`язковій реєстрації прав підлягає право власності на\~ нерухоме майно фізичних та юридичних осіб.\~ Реєстрації\~ підлягають права власності тільки на об`єкти\~ нерухомого майна,\~ будівництво яких закінчено та\~ які\~ прийняті\~ в\~ експлуатацію\~ у\~ встановленому\~ порядку,\~ за\~ наявності матеріалів\~ технічної інвентаризації,\~ підготовлених тим\~ БТІ,\~ яке\~ проводить\~ реєстрацію права власності на ці об`єкти. Реєстрацію\~ прав власності на нерухоме майно здійснюють\~ комунальні\~ підприємства\~ бюро\~ технічної\~ інвентаризації\~ (далі -\~ БТІ). Реєстрація прав власності\~ на\~ нерухоме\~ майно\~ (далі\~ -\~ реєстрація прав) - це внесення запису до Реєстру прав власності на\~ нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням\~ права\~\~ власності\~ на\~ нерухоме\~ майно,\~ що\~ здійснюється\~ БТІ\~ за\~ місцезнаходженням\~\~ об`єктів\~\~ нерухомого\~\~ майна\~\~ на\~\~\~ підставі\~ правовстановлювальних документів,\~ коштом особи,\~ що звернулася до\~ БТІ. Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 08.04.2003 року, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, [PERSON] є власником будинку (будинковолодіння) по [ADDRESS] . ЧКОБТІ було зареєстроване право власності за [PERSON] та внесено відповідний запис до Реєстру прав власності 09.04.2003 року. Таким чином, моментом виникнення права власності на спірний будинок є день реєстрації права власності на нього, а саме\~ 09.04.2003 року. Натомість відомості вказані у інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 220201989 від 13.08.2020 року, вказують виключно про дату внесення відомостей про право власності на будинковолодіння до вказаного реєстру, якою є 27.10.2017 року. У зв`язку із викладеним, права подружжя на набуте у власність [PERSON] нерухоме майно, виникло з моменту такого набуття, а саме з 09.04.2003 року та діють по цей час, а тому встановлюються законодавством, яке діяло на момент виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме КпШС України, у редакції, станом на 01.01.2003 року. Разом із тим, оскільки спір з приводу визнання права власності на нерухоме майна виник у 2020 році, до питання визнання права власності, застосовується законодавство, чинне на час розгляду справи. Згідно п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Разом із тим, відповідач та його представник заперечують, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки побудоване виключно за кошти відповідача. Судом досліджено надані відповідачем довідки, видаткові накладні, наряди, платіжні повідомлення, квитанції, згідно з якими [PERSON] отримував будівельні матеріали на будівництво вказаного будинку, ніс витрати на їх купівлю, сплачував страхові внески та податкові збори, тощо. Статтею 22 КпШС України встановлювалось, що майно, нажите\~ подружжям\~ за час\~ шлюбу,\~ є\~ його\~\~ спільною\~ сумісною\~ власністю.\~ Кожен\~ з подружжя має рівні права володіння,\~ користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,\~ якщо один з них був\~ зайнятий\~ веденням\~ домашнього\~ господарства,\~ доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного\~ заробітку. У разі\~ поділу\~ майна,\~ яке\~ є\~ спільною\~ сумісною\~ власністю\~ подружжя,\~ їх\~ частки\~ визнаються рівними.\~ Статтею 23 КпШС України було визначено, що при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою\~ другого\~ з\~ подружжя.\~ Згідно ст. 122 ЦК Української РСР (у редакції, станом на 30.10.1999 року) майно може належати на\~ праві\~ спільної\~ власності\~ двом\~ чи кільком громадянам. Розрізняється\~ спільна\~ власність\~ з\~\~\~ визначенням\~\~\~ часток\~ (часткова\~ власність)\~ або\~ без\~\~ визначення\~\~\~ часток\~\~\~ (сумісна\~ власність). Окрім того, статтею 24-25 КпШС України передбачалось, що\~ виключно майно, яке належало кожному з подружжя до одруження,\~ а також\~ одержане\~ ним\~ під\~ час шлюбу в дар або в порядку успадкування,\~ є\~ власністю кожного з них. Якщо майно,\~ яке\~ було\~ власністю\~ одного з подружжя,\~ за час\~ шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових\~ або\~ грошових\~ затрат\~ другого\~ з подружжя або їх обох,\~ воно може бути\~ визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Як встановлено вище, позивачем, до шлюбу, було набуто будинок по [ADDRESS] площею\~ 26,70 кв. м., однак у подальшому він був знесений та на його місці було зведено інший, який і є предметом спору. Окрім того, будівництво здійснювалось під час шлюбу, спільними зусиллями. Під час будівництва позивач була зайнята веденням\~ домашнього\~ господарства,\~ доглядом за дітьми та у зв`язку із цим не мала самостійного\~ заробітку, готувала їжу для робітників, а тому, у відповідності до ст. 22 КпШС України, вона користується рівними правами на майно. Окрім того, отримуючи будівельні матеріали та здійснюючи їх купівлю, оплату інших необхідних пратежів, відповідач вважався таким, який діє за згодою\~ другого\~ з\~ подружжя. Разом із тим, право власності на вказаний будинок набуте відповідачем під час шлюбу. Враховуючи викладене, спірний будинок не є особистою власністю [PERSON] , як про це вказує відповідач та його представник, а визнається судом як спільна сумісна власність подружжя. Статтями 69-70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаціному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (тобто [PERSON] , на ім`я якого було зареєстровано право власності на будинок\~ житловий будинок), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України, зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально), тобто [PERSON] , може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, звернувшись до суду із позовом про визнання права власності на неї. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а тому, враховуючи право позивача на його поділ, шляхом визнання її права на 1/2 частину у вказаному об`єкті нерухомості, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved