Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити громадянку [PERSON] із самовільно зайнятої квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та стягнути з відповідачки витрати по оплаті судового збору. [PERSON] вимоги мотивує тим, що Будинок № 55 на вул. Широкій у м. Львові перебуває на обслуговуванні Львівського комунального підприємства «Сяйво». Кімната № 35 на вул. Широкій, належить до комунальної власності Львівської міської ради, розташована на четвертому поверсі будинку, площею 16,7 кв. м. Станом на сьогодні, в квартирі ніхто не зареєстрований. 03.06.2016 р. комісією ЛКП «Сяйво» з виходом на місце за адресою м.Львів, вул. Широка, 55/35, було складено акт про те, що за зазначеною адресою фактично проживає без законних підстав: [PERSON], вселилася у квартиру самовільно. На попередження ЛКП «Сяйво» про звільнення квартири не реагує. У звязку із наведеним, просить суд позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач та її представник позов заперечили, вважають такий безпідставним та просять у задоволенні позову відмовити. Представники третіх осіб у судовому засіданні позов підтримали. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок /частину будинку/, квартири, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що Будинок № 55 на вул. Широкій у м. Львові перебуває на обслуговуванні Львівського комунального підприємства «Сяйво», про що свідчить рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 15.08.2008 року № 806,/а.с.11/, ухвала Львівсьокої міської ради № 2196 від 06.11.2008 року /а.с.12/, та наказ департаменту житлового господарства та інфраструктури № 342 від 12.07.2007 року./а.с.13/ Кімната № 35 на вул. Широкій, належить до комунальної власності Львівської міської ради, розташована на четвертому поверсі будинку, площею 16,7 кв. м. станом на сьогодні, в квартирі ніхто не зареєстрований. 09.06.2016 р. комісією ЛКП «Сяйво» з виходом на місце за адресою м.Львів, вул. Широка, 55/35, було складено акт про те, що за зазначеною адресою фактично проживає без законних підстав: [PERSON], вселилася у квартиру самовільно. На попередження ЛКП «Сяйво» про звільнення квартири не реагує. Жодних документів (ордеру, рішення виконавчого комітету міської ради, ін.), які є підставою для вселення у спірне житлове приміщення відповідачем не надано. За інформацією ЛКП «Сяйво» [PERSON] зареєстрована за адресою: у м. Львові на вул. Широка, 55/37./а.с.7/ Відповідач не заперечувала, що вказане жиле приміщення знаходиться в її розпорядженні, що свідчить про наявність в неї житла, окрім спірного. Постановою адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради №141 від 22.06.2016 року на гр. [PERSON] накладено адміністративне стягнення розмірі 136 грн., за вчинене нею адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 150, 151 КУпАП. /а.с.9/ Відповідачкою не було надано жодних документів, які б свідчили про законність зайняття ними жилого приміщення. Окрім того, судом встановлено, що ордер відповідачці не видавався, а також договір найму жилого приміщення не укладено з відповідачами, а тому, суд приходить до переконань, що спірне приміщення ними використовується самовільно. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на житлове приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі лише, на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на імя якого видано ордер. Згідно ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 4.5.1.3 Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому від 06.01.2012 року №5 (зі змінами), районній адміністрації для забезпечення законності, правопорядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян, надано повноваження на звернення у встановленому порядку до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян з самовільно зайнятих нежитлових приміщень, на які не були укладені договори оренди, розірвання договорів оренди. Вказані повноваження також передбачено Положенням про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженим ухвалою міської ради № 777 від 14.07.2016 р. Суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що відповідач не може бути виселена зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення, оскільки чинним законодавством не передбачено обовязку власника житлового будинку при вселенні членів сімї попереднього власника цього будинку забезпечувати їх житлом. Виникнення права особи на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право особи, який з її згоди був вселений, на користування житлом. Право відповідача, який не є власником спірного будинку, на користування ним було похідним від прав колишнього власника цього будинку, а з припиненням його права власності, припинилось й право користування житлом відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сімї, які проживають разом з ним, зобовязані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~\~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дані обставини справи стверджуються матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Необгрунтованою є думка представника відповідача про необхідність закриття справи, як таку що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки описка в позовній заяві з зазначенням норми КАСУ, не змінює природу та предмет позову, та весь процесс в якому, цей позов розглянутий. Таким чином суд, дослідивши докази у їх сукупності, вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню, оскільки, відповідачка, не правомірно користується цим житловим приміщенням, а тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Також, беручи до уваги вимоги ст. 141 ЦПК України, на користь позивача з відповідачки слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Outcome: approved