Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», в інтересах якого діє представник Мельник І.В., звернулось до Виноградівського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування завданої майнової шкоди, мотивуючи її тим, що між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Приватним підприємством «Транс Логістик» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ.125895 від 20.03.2018 року, за яким було забезпечено автомобіль «MAN TGS 19.400», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» взяло на себе обов`язок, в разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, здійснити виплату страхового відшкодування. Страхувальник, в свою чергу зобов`язався, дотримуватись умов договору страхування, передбачених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зазначає, що 10.12.2018 року на а/д М-06 Київ- Чоп (на Будапешт через м. Львів, Мукачеве і Ужгород) 220 км.+ 300 м. трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «MAN TGS 19.400», державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить потерпілому ПП «Транс Логістик», під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Mercedes- Benz Sprinter», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . Постановою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09.01.2019 року,\~ відповідача [PERSON] , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 12.12.2018 року до позивача звернувся потерпілий із заявою про пошкодження транспортного засобу в зв`язку з дорожньо-транспортною подією, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору. Позивач на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування до нього та на підставі рахунку-фактури № ОК-000007202 від 14.12.2018 р. здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в розмірі 77 523,83 грн. (за вирахуванням франшизи, яка становить 0,5% від страхової суми, що складає 9 293,91 грн.), що підтверджується платіжним дорученням № 24703 від 10.01.2019 року. Згідно інформації із бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України у Відповідача на дату страхового випадку був відсутній Поліс обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 05.03.2019 року на адресу відповідача\~ [PERSON] , було направлено вимогу щодо компенсації суми виплаченого страхового відшкодування. 14.03.2019 року зазначену вимогу було отримано відповідачем, однак жодних дій, спрямованих на врегулювання даного питання в досудовому порядку, з боку відповідача [PERSON] не було здійснено. Станом на 07.08.2019 р. суму страхового відшкодування відповідачем [PERSON] не погашено. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ Страхова компанія «ПЗУ Україна» суму в якості страхового відшкодування в розмірі 77523 грн. 83 коп та стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 1921 грн. В судове засідання представник позивача ПАТ «СК «ПЗУ Україна» не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні вимоги заявленого до нього позову не визнав, зазначив, що вартість відновлювальних ремонтних робіт вантажного автомобіля, що потрапив в ДТП є необґрунтованою, крім того зазначив, що він не є належним відповідачем по даній справі, просив в позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній доказ, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Приватним підприємством «Транс Логістик» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ.125895 від 20.03.2018 року, за яким було забезпечено автомобіль «MAN TGS 19.400», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» взяло на себе обов`язок, в разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, здійснити виплату страхового відшкодування. Страхувальник, в свою чергу зобов`язався, дотримуватись умов договору страхування, передбачених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що 10.12.2018 року на а/д М-06 Київ- Чоп (на Будапешт через м.Львів, Мукачеве і Ужгород) 220 км.+ 300 м. трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «MAN TGS 19.400», державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить ПП «Транс Логістик», під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Mercedes- Benz Sprinter», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням\~ відповідача [PERSON] В становлено, що Постановою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09.01.2019 року, відповідача [PERSON] , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.59-60). 12.12.2018 року до позивача звернувся потерпілий [PERSON] , із заявою про пошкодження транспортного засобу в зв`язку з дорожньо-транспортною подією, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору. Позивач на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування до нього та на підставі рахунку-фактури № ОК-000007202 від 14.12.2018 р. здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в розмірі 77 523,83 грн. (за вирахуванням франшизи, яка становить 0,5% від страхової суми, що складає 9 293,91 грн.), що підтверджується платіжним дорученням № 24703 від 10.01.2019 року (а.с.71). Згідно інформації із бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України у відповідача [PERSON] на дату страхового випадку був відсутній Поліс обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 05.03.2019 року на адресу відповідача\~ [PERSON] , було направлено вимогу щодо компенсації суми виплаченого страхового відшкодування. 14.03.2019 року зазначену вимогу було отримано відповідачем, однак жодних дій, спрямованих на врегулювання даного питання в досудовому порядку, з боку відповідача [PERSON] не було здійснено. Станом на 07.08.2019 р. суму страхового відшкодування відповідачем [PERSON] не погашено. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ Страхова компанія «ПЗУ Україна» суму в якості страхового відшкодування в розмірі 77523 грн. 83 коп. та стягнути витрати на оплату судового збору. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Зазначена правова норма також кореспондується зі статтею 993 Цивільного кодексу України. В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6 визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Частиною 2 статті 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Положеннями статті 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Частинами 3 та 4 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці факти. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, шкода завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Отже, позивачу як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд може обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 16.09.2016р. по справі № 6- 725цс16; постанові ВСУ від 20.01.2016 р. по справі № 6-2808цс15; постанова ВСУ від 14.02.2018р. № 754/1114/15-ц. З розрахунку страхового відшкодування до страхового акту UA2018121000003/L18/01 від 09.01.2019 року (а.с.69-70) та платіжного доручення №24703 від 10.01.2019\~ року вбачається, що ПрАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило на користь власника пошкодженого транспортного засобу ПП Транс Логістик страхове відшкодування в сумі 77523 грн. 83 коп.(а.с.71). Частиною 3 ст.10, ст.57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідач у даному цивільно-правовому спорі не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень, на виклик суду не з`явився. Небажання відповідача надати заперечення та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, з`являтися на виклик суду, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] суми завданої майнової шкоди в розмірі 77523грн.83 коп. є обґрунтованою, та підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ч.1ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 1921,00 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved