Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, зареєстрованого 21 січня 2006 року Боярським МВК Києво-Святошинського району Київської області, укладеного між [PERSON] та його дружиною [PERSON], актовий запис № 18. Позов обґрунтовувала тими обставинами, що позивач має онкологічну хворобу та потребує постійного спокою та догляду, який йому надають батьки. Відповідач негативно ставилась до відвідування позивача батьками, вчиняла сварки. Між сторонами розладналися сімейні стосунки, втрачено взаєморозуміння, сторони проживають окремо одна від одної. В судове засідання позивач та його представники не з'явилися. Представники позивача подали заяву, в якій просили розгляд справи проводити у їх відсутності, позов підтримали. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася за зареєстрованою адресою місця проживання (а.с. 19), яка відповідає її адресі проживання, зазначеній нею у заяві про ухвалення додаткового рішення (а.с. 67). Згідно відмітки на поштовій довідці Укрпошти ф. 20 поштове відправлення, яким направлялася повістка про виклик до суду відповідачу не вручене, у зв'язку із закінченням терміну зберігання (а.с. 118). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. З огляду на те, що відповідачу було направлено повістку про виклик до суду на її останню відому суду адресу проживання, зазначену нею у заяві про ухвалення додаткового рішення від 08 липня 2016 року (а.с. 67), відсутність повідомлення про зміну її місця проживання, на підставі ч. 1 ст. 77 ЦПК України, суд дійшов висновку, що відповідач належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Зважаючи на та те, що провадження по справі відкрито 17 березня 2016 року, закінчення строків розгляду справи, встановлених ст. 157 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини на яких ґрунтується позовна вимога, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. У судовому засідання встановлено, що сторони з 21 січня 2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що Боярським МВК Києво-Святошинського району Київської області зроблено відповідний актовий запис під № 18. Даний факт підтверджується штампом на 10 сторінці паспорту позивача (а.с. 4, 121). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з відповідачем. Позивач має онкологічне захворювання у вигляді внутрішньомозкової пухлини лівої лобно-кальозної локалізації (а.с. 8), є інвалідом першої підгрупи та потребує постійного стороннього догляду (а.с. 10). Відповідно до рекомендації спеціаліста «Кібер Клініки Спіженка» від 25 грудня 2015 року № 23005/к, позивач потребує психо-емоційного спокою (а.с. 9). Між позивачем та відповідачем внаслідок захворювання втрачено почуття любові, не існує взаємодопомоги та підтримки, у зв'язку з чим виникають сварки. Розглядаючи спір про розірвання шлюбу, суд повинен виходити з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Сторони не мають наміру зберігати шлюб, про що свідчить позиція позивача протягом тривалої процедури розірвання шлюбу, відсутність пропозиції відповідача щодо примирення та відсутність її заперечень проти розірвання шлюбу. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин і звернення позивача до суду є те, що між сторонами фактично не існує сімейних стосунків. Сімейні відносини розладились через відсутність взаємодопомоги, взаєморозуміння, сварки. Між сторонами втрачено почуття любові та поваги одне до одного, позивач наміру примирятися не має, шлюб носить формальний характер. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачені підстави припинення шлюбу. Однією з таких підстав є його розірвання. Згідно з ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Приймаючи до уваги тривалу процедуру розірвання шлюбу (понад 7 місяців), відсутність згоди позивача на примирення, не надання відповідачем заперечень проти розірвання шлюбу, проживання сторін окремо одна від одної, суд приходить до наступних висновків: розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка; розірвання шлюбу не порушує прав відповідача та малолітньої [PERSON]; відсутність підстави для надання сторонам строку на примирення; збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, якому внаслідок хвороби потрібний душевний спокій. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. За подання фізичною особою позовної заяви про розірвання шлюбу сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (підпункт 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», 0,4 розміру мінімальної заробітної плати становить 551 гривню 20 копійок. Позивач є інвалідом першої групи, а тому на підставі п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на те, що позов підлягає задоволенню, позивач на підставі . 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, то судовий збір в розмірі 551 гривню 20 копійок підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі ст. ст. 104, 105, 109-110, 112, 114 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4, 5 Закону України «Про судовий збір», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік»,

Outcome: approved