Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Прокурор Запорізької місцевої прокуратури №2 Запорізької області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, [PERSON], про визнання частково незаконним та скасування розпорядження Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування запису про державну реєстрацію державного акта, витребування та повернення земельної ділянки, посилаючись на те, що перевіркою, проведеною прокуратурою Запорізького району, встановлено, що розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2006 № 14/33 затверджено проект відведення земельної ділянки загальною площею 4,8969 га (сіножаті) в оренду громадянам - членам ОСК «Козацька садиба» для ведення садівництва, розташованої на землях запасу Долинської сільської ради, за межами населеного пункту на 49 років. На підставі вказаного розпорядження 06.04.2006 між Запорізькою районною державною адміністрацією та ОСК «Козацька садиба» було укладено договір оренди земельної ділянки. Вищезазначений договір оренди земельної ділянки 20.09.2010 розірвано, про що Запорізькою районною державною адміністрацією та ОСК «Козацька садиба» складено договір про розірвання договору оренди земельної ділянки. Розпорядженням голови Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 № 2/12 передано безоплатно у власність 42 громадянам земельні ділянки загальною площею 3,6541 га (сади) за рахунок земель обслуговуючого кооперативу «Козацька садиба», розташованих за межами населених пунктів Долинської сільської ради, зокрема, у власність [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,0866 га для ведення садівництва. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] отримано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] серії [NUMBER] від 05.04.2007. Разом з тим, встановлено, що розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 № 2/12 в частині передачі земельної ділянки (кадастровий номер [NUMBER]) площею 0,0866 га для ведення садівництва [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на його підставі - визнанню недійсним, оскільки порушено порядок приватизації земельної ділянки. Так, спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON] без розроблення відповідного проекту землеустрою. Крім того, згідно листа Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради від 10.04.2014 № 1756 відповідно до генерального плану розвитку м. Запоріжжя, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 15.09.2004, територія земельних ділянок, які передані у власність членам ОСК «Козацька садиба» визначена як територія багатоквартирної каскадної забудови. Використання зазначених земельних ділянок для садівництва суперечить діючому генеральному плану міста. Вищенаведене змусило прокурора звернутися до суду з позовом. Прокурор у судовому засіданні підтримав позов, просив суд його задовольнити, пояснивши суду, що земельна ділянка незаконно передана [PERSON], розпорядження Запорізької районної державної адміністрації є незаконним та підлягає скасуванню, відповідно і державний акт на право власності на земельну ділянку є недійсним, та запис про державну реєстрацію державного акта підлягає скасуванню, а земельна ділянка підлягає витребуванню та поверненню. Представник позивача - Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області , у судовому засіданні підтримала позов, просила його задовольнити. Представник відповідача - Запорізької районної державної адміністрації, у судове засідання не з»явився, був повідомлений належним чином про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, до позову долучені заперечення на позов. У судове засідання відповідач [PERSON] та його представник- адвокат Яковлева Т.В. , не з»явилися, від представника відповідача надійшло клопотання, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, просила суд розглянути справу за їхньої відсутності, крім того зазначила у клопотанні про пропущений строк позовної давності прокурором для звернення до суду, і таким чином розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 2/12 від 09.02.2007 року може бути оскаржене виключно у межах строку позовної давності, який встановлено ст. 257 ЦК України, та який натепер сплинув. Враховуючи наведене, на підставі ст. 267 ЦК України просила суд застосувати позовну давність до вимог прокурора та позивача та відмовити у позові. Вказала, що наявність у прокурора, який звернувся з позовом в інтересах держави в особі органу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, не є безумовною підставою для задоволення позову. У позові прокурор не посилається на порушення права власності позивача та не надає доказів на порушення права власності позивача з боку [PERSON], і додала, що у матеріалах позовної заяви відсутнє звернення позивача на адресу прокурора щодо необхідності захисту його порушеного права власності. Відсутність факту порушення або оспорювання права, є підставою для відмови у задоволенні позову через безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Представник третьої особи - обслуговуючого садівничого кооперативу «Козацька садиба» у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі та просили врахувати надані заперечення, відповідно до яких проти позову заперечували в повному обсязі. Представник третьої особи - Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - ТОВ «Стихія» у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з»явилися у судове засідання. Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позов не є обґрунтованим та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, на момент виникнення правовідносин було визначено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Положення статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначає, що розпорядження землями державної власності відповідно до закону, є одним з їх повноважень місцевих державних адміністрацій в галузі використання та охорони земель, природних ресурсів і охорони довкілля (п. 2). Щодо твердження позивача про порушення відповідачами положень ст. 116 ЗК України, при реалізації права на землю, суд зазначає наступне. Стаття 3 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», яка відповідно до Конституції України визначає організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій зазначає, що місцеві державні адміністрації діють на засадах: відповідальності перед людиною і державою за свою діяльність; верховенства права; законності; пріоритетності прав людини; гласності; поєднання державних і місцевих інтересів. Статтею 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» встановлено, що «голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження» Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами. Разом з тим, ч. 1 ст. 38 цього ж Закону на місцеві державні адміністрації покладений обов'язок забезпечувати додержання прав і свобод громадян. Статтею 43 даного Закону встановлено, розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. За своєю правовою природою, вищезазначене Розпорядження Запорізької районної державної адміністрації № 2/12 від 09.02.2007 року, є ненормативним правовим актом органу виконавчої влади індивідуальної дії та одноразового застосування, який вичерпує свою дію фактом його виконання (втрачає чинність). Саме такі висновки містить мотивувальна частина Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 у Справі № 1-9/2009 про скасування актів органів місцевого самоврядування. Згідно з положеннями п. «а» статті 17 ЗК України, дії щодо розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом належать до повноваженнями місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин. Статтею 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва (п. «а» ч. 3). У ст. 121 ЗК України наголошено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: …. для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара (п. «в» ч. 1). Статтею 122 ЗК України «Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування» на час виникнення правовідносин було передбачено, що Районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування… за межами населених пунктів для… сільськогосподарського використання (п. «а» ч. 3) Статтею 118 ЗК України (в редакції яка діяла на момент прийняття розпорядження) був законодавчо визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами в межах норм визначених ст. 121 ЗК України. Пунктом 2 даної статті передбачено, що рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади….… в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. «в» ч. 3). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (ч. 4). Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в п. 5 Рішення від 16.04.2009 року 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Що і відбулося при передачі земельної ділянки [PERSON] Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (в редакції із змінами від 19 березня 2010 року) роз'яснено, що рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю так і частково, оскільки визначений ст. ст. 140, 141 Земельного кодексу України перелік підстав для цього є вичерпним. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», визнання недійсним правового акту органу влади, відповідно до якого особа набула права власності на майно та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що орган влади порушив закон є неприпустимим. Відповідно до ст. 14 Конституції України визначено, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Окрім того, вимагаючи повернення земельних ділянок, прокурором не зазначено наявність чи відсутність на цих ділянках будь-яких будівель та не ставиться питання про компенсацію понесених витрат. Відповідно до ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку встановлено у ст. 140 ЗК України, вичерпний перелік підстав для примусового припинення прав на земельну ділянку встановлено у ст. 143 ЗК України. До того ж , прокурор в судовому засіданні не пояснив, з яких підстав витребування земельної ділянки повинно проводитися у [PERSON], не обґрунтував це в позовних вимогах та не підкріпив це посиланням на норми матеріального права. Враховуючи наведене, вимоги Прокурора є незаконними з огляду на положення ч. п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», абз. 2 п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 року та п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року, ст. ст. 140, 143 ЗК України. Оскільки відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки, то права власності він може бути позбавлений виключно за наявності випадків, встановлених ст. ст. 140, 143 ЗК України. Прокурор не обґрунтовує свої позовні вимоги нормами ст. ст. 140, 143 ЗК України, Єдиною підставою для припинення права власності [PERSON] визначає визнання незаконним та скасування розпорядження голови Запорізької РДА № 2/12 від 09.02.2007 року, що не є підставою для припинення права власності на земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок було прийнято у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Таким чином, необхідної умовою для реалізації права приватизації земельної ділянки було перебування ділянки у користуванні громадянина. Відповідно до статті 2 Закону України «Про кооперацію» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Згідно з статтею 3 Закону України «Про кооперацію» метою кооперації є задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативних організацій на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, поділу між ними ризиків, витрат і доходів, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю. Основними завданнями кооперації є: підвищення життєвого рівня членів кооперативів, захист їх майнових інтересів і соціальних прав; створення системи економічної і соціальної самодопомоги населення та суб'єктів господарювання; залучення у виробництво товарів, робіт, послуг, додаткових трудових ресурсів, підвищення трудової і соціальної активності населення; створення і розвиток інфраструктури, необхідної для провадження господарської та іншої діяльності кооперативів з метою зростання матеріального добробуту їх членів та задоволення потреб у товарах і послугах; сприяння сталому розвитку та становленню засад демократичного розвитку суспільства. Статтею 4 Закону України «Про кооперацію» визначено, що кооперація базується, в тому числі, на принципі безпосередньої участі членів кооперативної організації у її діяльності. Відповідно до статті 12 Закону України «Про кооперацію» одним основних прав члена кооперативу є участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління. Рішенням загальних зборів членів кооперативу від 21.12.2006 року (протоколу №5) було затверджено генеральний план забудови території ОСК «Козацька садиба» здійснено розподіл земельних ділянок між членами кооперативу та затверджено їх реєстр, згідно якому [PERSON]виділено у користування земельну ділянку №35 площею 0,0866 га. Затверджений рішенням зазначених зборів генеральний план забудови був виконаний на підставі договору №089106 від 18.09.2006 року Державним науково-дослідним та проектним інститутом «Дніпроелектроконструкція» і відповідно до вказаного плану, встановлювалися межі як земельних ділянок , що перебувають у користуванні членів кооперативу, так і земель загального користування, що спростовує доводи про те, що земельна ділянка №35 площею 0,0866 га [PERSON] в натурі не виділялась і у його користуванні не перебувала, як і доводи про відсутність передбачених ч.2 ст.118 Земельного Кодексу України технічних матеріалів на підтвердження розміру земельної ділянки для прийняття органом виконавчої влади рішення щодо приватизації земельної ділянки. Системний аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що фактичними користувачами земельної ділянки, отриманої ОСК «Козацька садиба», були члени вказаного кооперативу, оскільки відповідно до Закону України «Про кооперацію» кооператив створюється для надання послуг членам кооперативу за рахунок їх особистої участі в наданні цих послуг. З огляду на наведене, члени ОСК «Козацька садиба» мали право на отримання земельних ділянок в порядку приватизації. Відповідно ж до пункту 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43, технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає: виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду; заяву власника землі або землекористувача про складання державного акта; технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта; висновок державного органу земельних ресурсів Держкомзему України про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); журнал польових вимірювань (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площі земельної ділянки; відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем. Таким чином, під час виготовлення технічної документації, визначаються і розміри земельної ділянки. Також слід зазначити, що відповідно до рішення Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 року право прокурора оскаржувати до суду рішення органів місцевого самоврядування не є абсолютним. Також у вказаному рішенні зазначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Вказані положення підлягають застосуванню і в межах спірних відносин, оскільки державна адміністрація, здійснюючи функції щодо розпорядження земельними ділянками, прийняла рішення, на підставі якого виникли певні правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Окрім того, прокурором пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Вимоги, на які позовна давність не поширюється, встановлено у ст. 268 ЦК України. У позовній заяві прокурор вказує, що незаконним відчуженням земельної ділянки порушено інтереси держави у сфері земельних відносин, охорони та забезпечення раціонального використання земельних ресурсів, захист яких покладено на органи прокуратури ст. 121 Конституції України, Законом України «Про прокуратуру», ст. 45 ЦПК України. Таким чином, із матеріалів позовної заяви вбачається, що підставою для звернення до суду Прокурор визначив порушення оскаржуваним розпорядженням встановленого порядку передачі у власність земельної ділянки відповідачу [PERSON], а не порушення права власності позивача. У позові прокурор не посилається на порушення права власності Позивача та не надає доказів на порушення права власності Позивача з боку відповідачів. У матеріалах позовної заяви відсутнє звернення позивача на адресу прокурора щодо необхідності захисту його порушеного права власності. З огляду на це, посилання прокурора на п. 5 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» є незаконним, оскільки його позов не спрямований на захист права власності чи іншого речового права позивача. Таким чином, розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 2/12 від 09.02.2007 року може бути оскаржене виключно у межах строку позовної давності, який встановлено ст. 257 ЦК України. Клопотання про поновлення строку позовної давності прокурором не заявлялось. Нормами ст. 267 ЦК України встановлено наслідки спливу позовної давності. Відповідно до ч. 2 названої статті, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відсутність факту порушення або оспорювання права, є підставою для відмови у задоволенні позову через безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Враховуючи той факт, що зі змісту позовної заяви та наданих позивачем доказів не вбачається наявність факту порушення або оспорювання права позивача - Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, або інших осіб, то заявлені прокурором позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено тих обставин на які він посилається в позові, тому у задоволенні позову треба відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed