Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Київобленерго» (далі ПрАТ «Київобленерго», позивач) в особі свого представника Годятської А.В. , звернулося до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідач), в якому просив стягнути з останнього на користь ПрАТ «Київобленерго» заборгованість за використану електричну енергію у сумі 2487,80 грн., та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що 22.10.2000 року з [PERSON] було укладено Договір про користування електроенергією №50/34 за адресою: [ADDRESS] . За інформацією Плахтянської сільської ради [PERSON] померла у 2001 році, а у вказаному будинку зареєстрований та проживає онук померлої - [PERSON] . Постачання електричної енергії до житлового будинку за вищевказаною адресою продовжувалося і після смерті [PERSON] , та споживалась відповідачем, проте внаслідок несплати за спожиту електричну енергію виник борг в сумі 2487,80 грн. Ухвалою суду від 07.08.2019 року позовну заяву ПАТ «Київобленерго», прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. Копію ухвали суду від 07.08.2019 року та позовну заяву з додатками відповідачу направляли двічі за адресою реєстрації, а саме: [ADDRESS] . Проте рекомендовані листи № 0800104665868 та №0800104703778 (а.с. 28. 33), повернулись до суду без вручення. Тож, повідомлення відповідача про розгляд справи було здійснено відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на веб-сайті судової влади, розміщене на сайті 12.09.2019 року (а.с. 30-32), а тому з цієї дати особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно у встановлений судом строк відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. 22.10.2000 року між позивачем та [PERSON] було укладено Договір про користування електроенергією №50/34 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8). Згідно відповіді Плахтянської сільської ради Макарівського району Київської області №60 від 15.03.2019 року на запит позивача, [PERSON] , [INFO] , яка була власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] , про що свідчить актовий запис №23 від 05.11.2001 року, зроблений секретарем Плахтянської сільської ради Онищук Л.А. На даний час за вищевказаною адресою зареєстрований та проживає онук померлої - [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Як вказав позивач та про що своїм правом заперечити не скористався відповідач, постачання електричної енергії до житлового будинку за вказаною адресою продовжувалося і після смерті [PERSON] , та послугами електропостачання користувався відповідач, проте внаслідок несплати за спожиту електричну енергію виник борг в сумі 2487,80 грн., враховуючи показники лічильника СО-И446м №3477385 за особовим рахунком № [NUMBER] (розрахунок заборгованості позивача станом на 01.04.2019 року, а.с. 9-13). ПрАТ «Київобленерго» є суб`єктом господарювання, що отримав ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності з розподілу електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами на території на території Київської області (а.с. 17). Відносини між громадянами (споживачами електричної енергії) та енергопостачальником регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 року № 2019-VІІІ, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», від 24.06.2004 №1875-IV, Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року №1357 (далі - ПКЕЕН), що діяли на момент виникнення заборгованості. Статтею 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачені обов`язки та відповідальність споживачів енергії, зокрема: додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної енергії згідно із законодавством України. Відповідно до п.19 ПКЕЕН розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Згідно із п.20 ПКЕЕН розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Пунктом 28 ПКЕЕН передбачено, що у разі відсутності у споживача коштів на оплату заборгованості він повинен звернутися до енергопостачальника із заявою про складання графіка погашення заборгованості або відстрочення терміну оплати та надати довідки, що підтверджують його неплатоспроможність. Окрім цього, п.48 ПКЕЕН визначає, що споживач несе відповідальність згідно з законодавством за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. Відповідач з повідомленням про виявлення в платіжному документі помилкових показань приладу обліку та виставлених сум, а також прохання проведення відповідного перерахунку вартості спожитої електричної енергії відповідно до фактичних показників приладу обліку відповідача не звертався, а також відсутня заява на укладення договору розстрочки сплати вищевказаного боргу. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово- комунальні послуги» (надалі - Закон). Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст.1, ч.2 ст. 3, ст. 19 Закону). Згідно із ч.1 ст.13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Тож, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи також, що викладені у позові обставини відповідачі не заперечили, суд визнає докази достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що позивач надав послуги, які відповідач отримав, але не оплатив. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, документально підтверджені (а.с.1) судові витрати позивача зі сплати судового в розмірі 1921,00 грн., підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved