Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Представник позивача, повноваження якого підтверджено довіреністю від 31.01.2019 року № 367-К-Н-О, звернувся до Ватутінського міського суду Черкаської області з цивільним позовом у якому просить стягнути з [PERSON] на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07.12.2015 року в загальній сумі 33 478 грн. 99 коп., а також судові витрати в розмірі 1 921 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 07.12.2015 року укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт шляхом їх підписання [PERSON] анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаної Генеральної угоди відповідач отримав строковий кредит у розмірі 15 355 грн. 68 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, з метою погашення заборгованості за кредитним договором від 12.04.2011 року № SAMDN50000043741559. Сторони узгодили відсоткову ставку в розмірі 0,833% в місяць на суму залишку заборгованості, а також термін її повернення - 31.12.2016 року. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписані ним Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт є кредитним договором. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 14.11.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 33 478,99 грн., з яких: 13 096,38 грн. - заборгованість за кредитом; 4 376 грн. 25 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 16 006 грн. 36 коп. - заборгованість за пенею, про стягнення якої й подано позов. Представник позивача в судове засідання не з`явився, одночасно з позовною заявою, у якості додатку до неї, долучив клопотання про розгляд судом справи за відсутності сторони позивача. У даному клопотанні також представник позивача вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, а також підтримує позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що ним надано всі необхідні докази. Відповідач [PERSON] , який на даний час утримується в Державній установі «Кагарлицька виправна колонія (№ 115)», отримавши примірник позовної заяви, відзив на позов не надав, жодних заяв та клопотань по суті розгляду справи від його імені до суду не надходило. Факт перебування [PERSON] у Державній установі «Кагарлицька виправна колонія (№ 115)» підтверджується матеріалами справи, тож причини його неявки у судові засідання є поважними, що з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України свідчить про відсутність достатніх підстав для ухвалення заочного рішення у справі. Водночас у зв`язку з неявкою сторін у засідання, відповідно до ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України, крім іншого, обов`язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що наявні достатні підстави для часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до банківської ліцензії від 05.10.2011 року № 22, яка видана Національним банком України, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» має право надання банківських послуг. Відповідно до змісту п. 1.7 Статуту рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 119 змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено його найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»). [PERSON] 12.04.2011 року підписано заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківський послуг в ПриватБанку, а також вказано про бажання отримати платіжну кредитну картку «Універсальна» з кредитним лімітом 2 000 грн. Також вказано, що він згоден з тим, що дана заява разом із Пам`яткою, Тарифами, Умовам та Правилами надання банківських послуг, які розміщені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг. Відповідно до умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 07.12.2015 року, укладеної між сторонами з метою погашення заборгованості за кредитним договором від 12.04.2011 року № SAMDN50000043741559, ними узгоджено розмір кредитної заборгованості 15 355,68 грн. та надання відповідачу вказаної суми у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 0,833% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 12 місяці з 07.12.2015 року по 31.12.2016 року, встановленими щомісячними ануїтетними платежами у розмірі 1 350,97 грн. Представником позивача у якості додатків до вказаного позову також долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https:// privatbank.ua/terms/). Відповідно до змісту п. 2.1.1.1. вказаного Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, вказані умови використання кредитних карт ПАТ КБ Приватбанку, Пам`ятка клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт (Тарифи), а також Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку. Умови регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту картку на основі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Випуск картки і відкриття рахунку картки здійснюється у випадку прийняття банком позитивного рішення щодо можливості випуску клієнту картки. Клієнт зобов`язується виконувати правила випуску, обслуговування і використання карт банку і за наявності додаткових карт забезпечити виконання правил утримувачами додаткових карт. Згідно п. 2.1.1.2.1 цього ж Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві. За змістом п.п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено умови за настання яких клієнт зобов`язаний сплатити пеню, а також порядок її нарахування. Відповідно до розрахунку, долученого до позовної заяви, у зв`язку з порушеннями відповідачем умов зазначеного Договору станом на 14.11.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 33 478,99 грн., з яких: 13 096,38 грн. - заборгованість за кредитом; 4 376 грн. 25 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 16 006 грн. 36 коп. - заборгованість за пенею. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, яка є обов`язковою для виконання ними, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. З огляду на вказане, суд вважає, що відповідачем порушено умови Генеральної угоди від 07.12.2015 року, які безпосередньо узгоджені сторонами, щодо повернення у повному обсязі отриманих кредитних коштів з метою реструктуризації вже існуючої кредитної заборгованості, тож вимога про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом у розмірі 13 096,38 грн є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 07.12.2015 року по 14.11.2019 року в розмірі 4 376,25 грн., суд враховує, що умовами п. 2.1 Генеральної угоди від 07.12.2015 року передбачено сплату у визначені строки відсотків за користування кредитом 0,833% в місяць на суму залишку заборгованості. При цьому, цим же пунктом передбачено, що дана Генеральна угода укладена строком на 12 місяців, тобто до 31.12.2016 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, та зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. З огляду на вказане, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що відповідачем допущено прострочення виконання умов Генеральної угоди від 07.12.2015 року, а тому згідно вимог ст. 1056-1 ЦК України він зобов`язаний сплатити проценти за користування кредитом в узгодженому сторонами розмірі. Відповідно до розрахунку, наданого представником позивача, вбачається, що заявлена до стягнення заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 4 376,25 грн. нарахована за період часу з 07.12.2015 року по 14.11.2019 року, хоча за умовами Генеральної угоди термін її дії закінчується 31.12.2016 року, як наслідок, з 01.01.2017 року припинилося право позивача нараховувати відповідачу відсотки за кредитом, передбачені договором. Аналогічна правова позиція щодо спірних правовідносин висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, від 23.05.2018 року № 910/1238/17. З огляду на вказане, суд вважає, що наявні достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача залишку заборгованості за відсотками, узгодженими сторонами, за користування кредитом, станом на 31.12.2016 року, розмір яких згідно наданого представником позивача розрахунку становить 643,75 грн. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені, вказаної у розрахунку, суд враховує, що п. 2.8 Генеральної угоди від 07.12.2015 року, яка підписана сторонами, передбачено, що при порушенні кредитором зобов`язань по погашенню кредиту він сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та Правилах за кожен день прострочки. За змістом п. 2.1.1.12.6.1 копії Умов та Правил надання банківських послуг, які представником позивача долучено до позовної заяви, передбачено розмір пені у разі неналежного виконання клієнтом зобов`язань, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість. Водночас вказані Умови та Правил надання банківських послуг (а.с. 9-32), суд оцінює критично, оскільки вказані письмові докази, на відміну від інших (а.с. 5, 6, 35-40), не містять відомостей про особу, яка їх підписала, а також їх подано у копіях, які всупереч вимог ч.ч. 4, 5 ст. 95 ЦПК України, незавірені належним чином, що свідчить про їх недопустимість, у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Порядок засвідчення копій документів визначений п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого наказом Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 року № 55 «ДСТУ 4163-2003», відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складаються зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, про що також неодноразово у своїх постановах вказував Верховний Суд. Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач та погодився з ними, шляхом підписання 07.12.2015 року Генеральної угоди. Надані представником позивача Умов та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості, яка 07.12.2015 року безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. З огляду на вказане, суд вважає, що роздруківка із сайту позивача Умов та Правил надання банківських послуг не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (справа № 6-16 цс15). Також Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 року (справа № 6-16 цс15) висловив правову позицію з приводу того, що за ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Необхідність доказування ознайомлення відповідача з конкретними Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку підтверджується також правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у постанові від 22.03.2017 року (справа № 6-2320 цс16). Тож суд вважає, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07.12.2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (11.12.2019 року), тобто фактично представник позивача має можливість додати до позовної заяви Умов та Правила надання банківських послуг у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятлива для задоволення позову. З огляду на вказане, відсутні підстави також вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, як наслідок, відсутні підстави для її стягнення. Аналогічні висновки щодо застосування норм права до спірних правовідносин закріплено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа № 342/180/17-ц), постановах Верховного Суду від 20.11.2019 року (справа № 156/205/17), від 04.12.2019 року (справа № 127/9042/17). Таким чином, за результатами розгляду справи судом встановлено наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача кредитної заборгованості на загальну суму 13 740 (тринадцять тисяч сімсот сорок) грн. 13 коп., з яких: 13 096,38 грн. - заборгованість за кредитом; 643,75 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 07.12.2015 року по 31.12.2016 року. Враховуючи те, що згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд стягує з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 788 (сімсот вісімдесят вісім) грн. 40 коп., який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог (13 740,13 х 1 921 / 33 478,99). На підставі викладеного,

Outcome: partial