Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Прокурор в інтересах позивача 17.02.2016 року звернувся в суд із позовом до відповідачів, третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, третьої особи на стороні відповідача про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.Підставою своїх вимог вважає, те що [PERSON], 01 вересня 2015 року о 18 год. 00 хв., знаходячись в підвальному приміщенні, що по вул.Котовського,1 м.Монастирище Черкаської області, під час суперечки з [PERSON], яка виникла між ними на ґрунті особистих неприязних відносин, заподіяв [PERSON] легкі тілесні ушкодження та ушкодження середньої тяжкості. Правова кваліфікація дій [PERSON] визначена за ч.1 ст.122 КК України. Ухвалою Монастирищенського районного суду від 30.12.2015 року задоволено клопотання потерпілого [PERSON] про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні за ч.1 ст.122 КК України відносно обвинуваченого [PERSON] та закрито кримінальне провадження за нереабілітуючої підстави-п.7 ч.1 ст.284 КПК України відносно [PERSON] Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні [PERSON] центральної районної лікарні протягом 8 ліжко-днів, а саме: в період з 02.09.2015 по 09.09.2015. Згідно довідки [PERSON] ЦРЛ №05/08-347 від 10.02.2016 року на лікування [PERSON] витрачена сума 3024 грн. 27 коп. Вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілого - матеріальних збитків завданих державі внаслідок вчиненого відповідачем кримінального правопорушення. Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» передбачено, що у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.1206 Цивільного кодексу України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину. Відповідач є повнолітнім та має можливість самостійного відшкодувати заподіяну ним шкоду, так як отримує стипендію. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» зазначено, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року. Пунктом 3 цього Порядку встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку чи в порядку цивільного судочинства в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Відповідно до ст.128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, а також особа, цивільний позов якої залишився без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.121 [PERSON] України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Згідно ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999 встановлено, що поняття «інтереси держави» є оціночним і прокурор самостійно визначає в чому саме відбулося чи може відбутися порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Згідно ч.3 ст.1206 ЦК України якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Відповідно до Статуту [PERSON] центральної районної лікарні, затвердженого рішенням сесії [PERSON] районної ради від 25.09.2006, лікарня передана до районної комунальної власності, фінансується з бюджету районної ради народних депутатів. Власником майна лікарні є [PERSON] районна рада. Витрати понесені медичною установою на лікування потерпілих від злочину та їх непогашення призводять до ненадходження коштів до місцевого бюджету, що створює навантаження на бюджет та ускладнює процес безкоштовного лікування осіб, які цього потребують, чим завдається істотна шкода державним інтересам. Водночас, додержання всіма учасниками суспільних відносин принципу законності, який закріплено у ст.68 [PERSON] України є обовязковою умовою досягнення загальнонаціональної мети українського народу-побудови демократичної, соціальної, правової держави. Таким чином, дії [PERSON] порушують не лише матеріальні інтереси держави, а і нематеріальні-порушення принципів законності та верховенства права, що закріплені [PERSON] України. Відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування» районна рада є органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених [PERSON] України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. Згідно листа [PERSON] районної ради № 62/01-20 від 11.02.2016 заходи щодо відшкодування збитків, завданих медичній установі не вживалися. Таким чином, [PERSON] районна рада неналежним чином виконує покладені на неї обовязки, що дає право Уманській місцевій прокуратурі вживати заходи представницького характеру на захист інтересів держави в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Просить стягнути з [PERSON] витрати, понесені закладом охорони здоровя на лікування потерпілого від злочину в сумі 3024 грн. 27 коп. У судовому засіданні прокурор позов підтримав повністю, надав пояснення аналогічні обставинам, зазначеним у позовній заяві. Просить стягнути із відповідача [PERSON] витрати на лікування в сумі 3024,27 грн. У судове засідання 31.03.2016 року представник позивача [PERSON] районної ради не з»явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позову. У судове засідання представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, [PERSON] центральної районної лікарні не з»явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, так як не працює, розмір відшкодування зазначено лікарнею без розрахунку, що туди входить. Відсутні докази того, що [PERSON] дійсно в цей період часу знаходився у лікарні, що йому були заподіяні такі тілесні ушкодження. При розгляді кримінального провадження потерпілий не казав, що він ще лікувався у лікарні. Якщо суд прийде до висновку про те, що позов підлягає до задоволення, то просить врахувати майновий стан її та її сина, так як вона допомоги по безробіттю не отримує, знаходиться на обліку в центрі зайнятості, а син отримує лише стипендію. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що він не заперечує, що від тілесних ушкоджень, заподіяних ним, [PERSON] лікувався у [PERSON] ЦРЛ, але заперечує, що у нього могли бути такі тілесні ушкодження, так як він наступного дня носив мішки. Його бачили вдома у цей період часу. Він навчається, отримує стипендію 200-300 грн. У судові засідання третя особа [PERSON] не з»явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного: - позов до відповідача [PERSON] не підлягає до задоволення на підставі ст.1180 ЦК УКраїни, так як відповідач [PERSON] на час звернення до суду з позовом став повнолітнім і судом помилково притягнуто її до участі в розгляді справи як законного представника неповнолітнього відповідача, прокурором позов до неї не пред»являвся та у судовому засіданні не підтримано; - позов до відповідача [PERSON] не підлягає до задоволення, виходячи з наступного: - згідно ч.2 ст.57 ЦПК України пояснення сторін, не допитаних в якості свідків, не є доказами, тому пояснення відповідача, що він наносив удари [PERSON] і від них він лікування в ЦРЛ не можуть і не є підставою для задоволення позову; - прокурор підставою відшкодування шкоди відповідачем [PERSON] зазначає ст.1206 ЦК України; - згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого; - відповідно ст.10 ЦК України, ст.ст.2, 9 ЦПК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, правила, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України і якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України; - відповідно ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод \~«Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку»; - Унеможливлення притягнення до відповідальності невинуватих осіб, убезпечення людини від свавілля держави та обовязку доводити перед нею свою невинуватість мета принципу презумпції невинуватості, який є одним з основних засад дотримання прав людини у демократичному суспільстві. - згідно ст. 62 [PERSON] України «\~Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.»; - відповідно ст.8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії; - згідно ч.2 ст.2 КК України «Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; - відповідно ст. 17 КПК України «Презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини» : Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою; - згідно ч.4 ст.61 ЦПК України лише вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою; - тому судом встановлено, що з врахуванням змін діючого законодавства, зокрема і положень КПК України лише вирок суду про засудження особи у вчиненні злочину є єдиною підставою вважати, що мав місце злочин та підставою для стягнення шкоди відповідно ст.1206 ЦК України; - відповідно Рішення Конституційного Суду України застосуванню підлягають закони, прийняті в часі пізніше; - вироку суду про засудження відповідача [PERSON] за вчинення дій, наслідком яких було лікування потерпілого [PERSON] у [PERSON] ЦРЛ у період з 02.09.2015 року до 09.09.2015 року не надано; - ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30.12.2015 року кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, закрите в зв'язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у формі приватного обвинувачення. Дана ухвала не скасована та є чинною; - діюче законодавство на час подання позову не встановлює, що закриття провадження з цієї підстави є нереабілітуючою чи реабілітуючою підставою, науковці дають суперечливі тлумачення даної підстави; - прокурор зазначив підставу закриття провадження нереабілітуючою з посиланням на п.7 ч.1 ст.284 КПК України, разом з тим даний пункт, частина статті та стаття такого поняття не містить взагалі; - всі законні та підзаконні акти на час розгляду справи не містять положення, що закриття провадження у справі приватного обвинувачення з підстави відмови потерпілого від обвинувачення це нереабілітуюча підстава закриття провадження у справі; - при закритті провадження відносно відповідача [PERSON] судом питання наявності чи відсутності в діях обвинуваченого складу злочину, як і підстави для його виправдання чи встановлення перебування обвинуваченого в стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого, не досліджувались. Саме по собі визнання вини обвинуваченим у судовому засіданні при розгляді справи у кримінальному провадженні, якщо і має місце, не дає підстав вважати його особою, що вчинила злочин; - Європейський Суд вважає, що навіть «закриття провадження за нереабілітуючих підстав», за певних умов, є таким, що порушує принцип презумпції невинуватості. Показовим у цьому плані є рішення Суду у справі «Грабчук проти України». За матеріалами справи, кримінальне провадження щодо заявниці було закрите слідчим «частково через недоведеність її участі у вчиненні злочину та частково у звязку із закінченням строків давності». Оскаржуючи постанову слідчого у національних судах, заявниця посилалася на те, що закриття провадження за нереабілітуючих підстав без згоди підозрюваного порушує презумпцію невинуватості. Проте ефективного захисту прав заявниці не відбулося; крім того, суд зазначив, що вона винна у вчиненні злочину, проте провадження слід закрити через закінчення строків давності. По цій справі Суд зазначає, що «презумпція невинуватості порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винність особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено відповідно до закону. Чи порушує твердження посадової особи про винність обвинуваченого принцип презумпції невинуватості, має бути зясовано в контексті тих фактичних обставин, у яких цей висновок було зроблено» Більше того, Суд визнав, що судове рішення, яке не є вироком, проте в якому нібито констатується факт вчинення особою злочину, є ухваленим з порушенням ст.6 Конвенції. Важливою для дотримання Конвенції, з точки зору Суду, є відсутність висловлювань службових осіб держави про винуватість особи до ухвалення остаточного судового рішення у справі. Тобто, поняття «законний порядок доведення вини», на думку Суду, стосується відповідності рішення посадової особи про визнання особи винуватою не стільки національним законодавчим нормам, скільки нормі ст.6 Конвенції, яка визначає формою доведення вини виключно судову процедуру, з притаманними їй гарантіями змагальності сторін. У справі «Пантелеєнко проти України» причиною для припинення провадження була «недоцільність переслідування у випадку малозначимості злочину». Європейський Суд визнав такі формулювання, порушенням презумпції невинуватості, зазначивши, що «не можна дійти висновку, що судовий процес закінчився чи мав намір закінчитися доведенням вини заявника відповідно до закону». Принцип презумпції невинуватості є обовязковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших субєктів владних повноважень. При цьому поширюється він не лише на прийняття такими субєктами певних рішень, а й на публічні висловлювання певних посадових осіб. Зокрема, в рішенні у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», де заявник скаржився на порушення презумпції невинуватості міністром внутрішніх справ, який зробив публічну заяву з твердженням про винуватість заявника, Суд вказує на наступне. «Заява про винуватість, з однієї сторони, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншої випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 п. 2 мало місце», зазначив Суд у рішенні. Таким чином, жодна посадова особа не може навіть називати людину винуватою, підміняючи таким чином «доведення вини відповідно до закону»; - оскільки у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача шкоди відповідно ст. 1206 ЦК України, курс лікування в [PERSON] ЦРЛ проходив проходив [PERSON] (а.с.8), відповідно, який не є відповідачем у даній справі, тому в задоволенні позову необхідно відмовити; - суд вважає за необхідне на підставі ст.82 ЦПК України витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed