Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», (далі Позивач) звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі Відповідач-1), [PERSON] (далі Відповідач-2), про стягнення безпідставно набутого майна (грошових коштів) на підставі статті 1212 ЦК України, в обґрунтування якої вказує, що 12 березня 2021 року Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (надалі - Страховик) прийнято рішення щодо виплати та сплачене страхового відшкодування [PERSON] , у зв`язку зі збитками завданими [PERSON] , власниці майна автомобіля Volkswagen LT 35, державний номерний знак [NUMBER] за наслідками ДТП, яка мала місце 05.10.2020 р., з вини водія [PERSON] забезпеченого Полісом №200611230 КТЗ. Виплату страхового відшкодування в сумі 19388,52 грн. здійснено, за заявою про страхове відшкодування [PERSON] , платіжним дорученням № 9474 від 12.03.2021 року з врахуванням постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2020 року, якою встановлено вина [PERSON] у настінні ДТП. 05 лютого 2021 року Київським апеляційним судом у справі № 369/13378/20 провадження № 33/824/914/2021: постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2020 року щодо [PERSON] - скасовано, а провадження по справі закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях порушення П.16.12.ПДР, а відтак і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Таким чином, отримані кошти є безпідставно набутим майном і підлягають поверненню позивачу, так як відпали підстави його набуття. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] , який керував транспортним засобом Dodge Journey, державний номерний знак [NUMBER] , була забезпечена Полісом № 200611230 від 15.07.2020 Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » від 01 липня 2004 року № 1961-IV. Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» отримано заяву про виплату страхового відшкодування від 15 жовтня 2020 року, яку підписано [PERSON] , що діяв на підставі довіреності власниці [PERSON] . Страховику, на час прийняття рішення про перерахунок страхового відшкодування, не було відомо про розгляд адміністративної справи в апеляційному суді та про Постанову від 05 лютого 2021 року суддя Київського апеляційного суду, яка скасувала рішення суду першої інстанції. Тому страховик, помилково, з урахуванням постанови від 11.12.2020 року Києво-Святошинського районного суду Київської області, на умовах п. 22.1 ст.22, 29, п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961- IV сплатив страхове відшкодування, як компенсацію збитків співвідповідачам, вигодонабувачам: власнику майна та його представнику, який діяв на підставі довіреності та мав речове право (володіння, користування) на автомобіль Volkswagen LT 35, державний номерний знак [NUMBER] . Враховуючи викладене Позивач просить, Стягнути з солідарно, з співвідповідачів: [PERSON] , [INFO] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Івано-Франківським МУ ВС МВС в Івано-Франківській області 06 листопада 1997 року, РНОКПП [NUMBER] ); [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (ЄДРПОУ: 31650052) безпідставне набуте майно (грошові кошти) в сумі 19388,52 грн. з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних. Зазначити в рішенні суду про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення зобов`язання на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (ЄДРПОУ: 31650052) на суму заборгованості 19388,52 грн. з 13 березня 2021 року до моменту виконання судового рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представника. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 29 червня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі. Відповідачі в судові засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, відповідно до пункту 2 частини 7\~статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі письмових доказів. Відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, судова повістка направляється фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно Судових\~викликів №\~288/1084/21/10941/21\~від 28.09.2021\~та №\~288/1084/21/10942/21\~від 28.09.2021,\~№288/1084/21/12194/21\~від 22.10.2021,\~288/1084/21/12193/21\~від 22.10.2021\~ розміщених на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет, відповідачі [PERSON] та [PERSON] були повідомлені про розгляд справи. Частини 4\~статті 223\~ЦПК України передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Враховуючи неявку належним чином повідомлених відповідачів в судове засідання, які не повідомили про причини неявки та не подали відзив, відповідно до\~статті 280 ЦПК України\~суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надійшло, відповідно до положень ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, тому суд з власної ініціативи розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, за наявними у справі матеріалами та письмовими доказами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, але без їх участі, відповідно до ч. 2 статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів. Справу судом розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, згідно з вимогами ст. ст. 274-279 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до наступного висновку. У відповідності до статті 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до постанови Києво Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2020 року, 05 жовтня 2020 року о 09 год. 50 хв. [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, а саме:\~керуючи транспортним\~засобом Dodge\~Journey,\~державний номерний\~знак [NUMBER] \~ по\~вулиці Чкалова\~-\~вулиці Живописна\~в с.\~Петропавлівська Борщагівка\~Києво-Святошинського\~району Київської\~області,\~на перехресті\~рівнозначних доріг\~не надав\~дороги автомобілю\~Chevrolet\~Camaro,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~яким керував\~ [PERSON] ,\~який наближався\~праворуч,\~внаслідок чого\~сталося зіткнення\~вказаних автомобілів,\~в подальшому\~автомобіль Dodge\~Journey,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~перекинувся та\~зіткнувся з\~припаркованим автомобілем\~Volkswagen\~LT\~35,\~державний номерний\~знак [NUMBER] \~(водій\~якого [PERSON] \~на момент\~дорожньо-транспортної\~пригоди був\~відсутній),\~в результаті\~чого три\~вказані автомобілі\~отримали механічні\~пошкодження,\~чим завдано\~матеріальні збитки.\~Своїми діями\~водій [PERSON] \~порушив вимоги\~пункту 16.12\~Правил дорожнього\~руху,\~затверджених Постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~10\~жовтня 2001\~року №1306\~(далі\~Правила дорожнього\~руху),\~чим вчинив\~адміністративне правопорушення,\~за що\~статтею 124\~КУпАП передбачена\~адміністративна відповідальність. [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (протокол від 12 жовтня 2020 року серії ДПР 18 № 177206 про адміністративне правопорушення) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 (триста сорок) гривень в дохід держави. /а.с.13-15/ Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником транспортного засобу Volkswagen LT 35, державний номерний знак [NUMBER] значиться [PERSON] . /а.с.31-32/ [PERSON] своєю довіреністю посвідченою 10 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за № 339, уповноважила [PERSON] , користуватися та розпоряджатися транспортним засобом Volkswagen LT 35, державний номерний знак [NUMBER] . /а.с.29-30/ Цивільно-правова відповідальність [PERSON] , який керував транспортним засобом Dodge Journey, державний номерний знак [NUMBER] , забезпечена Полісом № 200611230 від 15.07.2020 Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » від 01 липня 2004 року № 1961-IV. 12 березня 2021 року Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» прийнято рішення щодо виплати та сплачене страхового відшкодування [PERSON] , у зв`язку зі збитками завданими [PERSON] , власниці майна автомобіля Volkswagen LT 35, державний номерний знак [NUMBER] за наслідками ДТП, яке мало місце 05.10.2020 р., з вини водія [PERSON] забезпеченого Полісом №200611230 КТЗ./а.с.12/ Виплату страхового відшкодування в сумі 19388,52 грн. здійснено, за заявою про страхове відшкодування від 15 жовтня 2020 року, яку підписано [PERSON] , що діяв на підставі довіреності власниці [PERSON] , платіжним дорученням № 9474 від 12.03.2021 року з врахуванням постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2020 року, якою встановлено вина [PERSON] у настінні ДТП. /а.с.9-11, 27-28/ Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2021 року, вищевказану постанову суду скасовано, а провадження по справі закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях порушення п.16.12. ПДР, а відтак і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. /а.с.16-18/ Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» на адресу [PERSON] та [PERSON] надіслано претензії про повернення безпідставно набутого майна Вих. №. б/н від 23.03.2021, Вих. №. б/н від 01.06.2021. /а.с.19-21/ Стаття 1212\~ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Частина 3 ст.\~1212\~ЦК України поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями Цивільного кодексу України, зокрема, на випадки виконання зобов`язання однією із сторін: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Водночас варто зауважити те, що вичерпний перелік підстав для звільнення особи від обов`язку повернути безпідставне набуте майно визначено статтею 1215\~ЦК України. Згідно з п. 1 статті 1215\~ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Сплачені позивачем кошти не є за своєю юридичною природою коштами, що можна віднести до переліку, визначеному у приведеній вище нормі, оскільки вони стосуються відшкодування шкоди майну третьої особи. Такий висновок суду цілком збігається з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 04.10.2017 року, ухваленій у цивільній справі №753/23725/15-ц. Так, суд касаційної інстанції зазначив, що стаття 1212\~ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації, слід зазначити наступне. Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи-набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Слід відзначити, що дійсно відбулася трансформація договірних відносин у сфері страхування, що регулюються Главою 83\~ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», оскільки в основі такої трансформації лежала помилка ПРАТ «СК «ВУСО» щодо обґрунтованості здійсненої на користь [PERSON] виплати страхового відшкодування. Подібний висновок зроблений в постанові Верховного суду від 06.02.2018 року в справі\~№910/13192/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно надувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 500/2867/18 провадження № 61-10599св19. За приписами ст. 625 ЦК України: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому підстави для виникнення зобов`язань визначені у ст. 11 ЦК України, зокрема, ч. 3 зазначеної статті передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Тобто, даних спірних відносинах, відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з частиною другою\~ст.625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини другої\~ст.625 ЦК України\~нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. З огляду на зазначене, положення ст. 625 ЦК України поширюються на усі види грошових зобов`язань в незалежності від природи їх виникнення - на підставі договору або делікту ( ВС/ВП № 686/21962/15-ц від 16.05.2018 провадження № 14-16цс18) і відповідач, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Цей висновок також кореспондується з приписами ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). У відповідності до\~ ч. ч. 10, 11 ст.\~265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування; остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому\~розділом VІІ цього Кодексу. Оскільки збільшення позовних вимог поза межами підготовчого судового засідання чинним\~ЦПК України\~не передбачено, необхідно відповідно до\~ст.\~265 ч.10, ч.11 ЦПК України, здійснювати нарахування інфляційного збільшення суми основного боргу та 3 % річних, які мають бути стягнуті з відповідачів на користь позивача ПРАТ «СК «ВУСО» до моменту повного виконання рішення, які необхідно нараховувати на залишок невиплаченого страхового відшкодування в сумі 19388,52 грн. починаючи саме з 15.06.2021 року, а не з 13.03.2021 року про що просив позивач, у зв`язку з наступним. Як зазначає сам позивач у позові, що в рамках досудового врегулювання спору, шляхом направлення на адресу відповідачів претензії, врегулювати спір не вдалось. В письмовій претензії, позивач заявив вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 19388,52 грн., саме до 15 червня 2021 року. Але в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачів інфляційні втрати та 3 % річних починаючи з 13 березня 2021 року, тобто з наступного дня після перерахування коштів. Але враховуючи, що претензією відповідачам було встановлено строк для повернення коштів до 15 червня 2021 року, відповідно інфляційні втрати та 3 % річних мають стягуватись саме з цієї дати, а не з 13 березня 2021 року, а тому в цій частині позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПРАТ «СК «ВУСО» підлягають частковому задоволенню. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не наведено розрахунок розміру інфляційних втрат та 3 % річних, вони будуть нараховані відповідно до ст.\~265 ч.10, ч.11 ЦПК України, в цій частині вимог позов задоволений частково починаючи з 15 червня 2021 року, відповідно сума судового збору має бути зменшена. Враховуючи всі обставини справи з відповідачів на користь позивача має бути стягнуто 95% сплаченого судового збору, а саме 2156,50 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial