Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 21379,29 грн., яка складається з 4881,06 грн. - заборгованість за кредитом, 4771,22 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 10795,03 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 931,98 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Позов обґрунтовує тим, що, відповідач не виконує в повному обсязі умови Генеральної угоди та допустив утворення заборгованості, яку в добровільному порядку не погашає. Представник позивача Савіхіна А.М. у дане судове засідання не з`явилась, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, в разі неявки в судове засідання відповідача, просила винести заочне рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не надавала. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору (Генеральної угоди) №б/н від 05.02.2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 4881,06 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, на строк 24 місяці з 05.02.2014 року по 29.02.2016 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку складає між ним і банком кредитний договір, що підтверджується підписом у генеральній угоді. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п.2.1.1.5.5. Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував. До договору кредиту згідно ст.1054 ЦК України застосовуються загальні положення про договір позики. Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст.ст.526-527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З наданого розрахунку, вбачається, що станом на 13.06.2019 року заборгованість становить 21379,29 грн., яка складається з 4881,06 грн. - заборгованість за кредитом, 4771,22 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 10795,03 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 931,98 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. В Генеральній угоді АТ КБ «ПриватБанк» від 05.02.2014 року, [PERSON] встановлено строк останнього погашення заборгованості, а саме не пізніше 29.02.2016 року. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] не виконував умови кредитного договору (Генеральної угоди), що було підтверджено в ході дослідження наявних матеріалів цивільної справи, суд дійшов висновку про те, що сума заборгованості по договору від 05.02.2014 року підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, беручи до уваги строк дії кредитного договору (Генеральної угоди) від 05.02.2014 року до 29.02.2016 року, а також вищевказаний висновок Великої Палати ВС, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованих процентів за період з 01.03.2016 року до 13.06.2019 року, у зв`язку з їх безпідставністю. Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З огляду на те, що згідно до наданого банком розрахунку останнє порушення відповідачем обов`язків за умовами договору кредиту відбулося поза межами річного строку до звернення до суду з позовом, з урахуванням того, що відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, у даному випадку у стягненні штрафу необхідно відмовити за спливом річного строку позовної давності, а пеня, яка нараховується при триваючому правопорушенні щомісяця за останні 12 місяців до дня звернення до суду з позовом, з урахуванням відомостей з розрахунку заборгованості, до стягнення підлягає пеня у сумі 1952,40 грн. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити, оскільки встановлено, що позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач нараховував відповідачу пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер, у зв`язку з порушенням позичальником строку платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, що змушує позивача звернутись до суду з позовом, а тому за порушення умов укладеного кредитного договору підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку пеня. Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15. Таким чином, позов банку є доведений на суму 4881,06+1842,59+1952,40=8676,05 грн., а тому позов банку необхідно задовольнити частково. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача судові витрати банку по сплаті судового збору за подачу позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial