Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду в інтересах [PERSON] із позовом, в якому просила позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог представник позивача послалась на те, що сторони з 23 вересня 2006 року по 12 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають синів - [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач не приділяє уваги дітям понад 6 років. З часу розлучення не бачив синів жодного разу. Не цікавиться станом їх здоров`я, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування та виховання. Садок та школу не відвідує і не цікавиться успіхами дітей. Аліменти не сплачує. Оскільки, відповідач жодним чином не позбавлений інформації стосовно місця перебування дітей, дана обставина свідчить про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно них свої батьківські обов`язки. Умисне нехтування батьком своїми батьківськими обов`язками стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою від 23 жовтня 2020 року у цивільній справі відкрито загальне позовне провадження. Роз`яснено відповідачеві його право подати відзив на позов протягом 15 днів з дня отримання ухвали. 18 лютого 2021 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 03 березня 2021 року представник позивача надав заяву в якій просив розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, 17 грудня 2020 року надала суду заяву в якій просила розгляд справи провести без її участі (а.с. 76). В судове засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення повісток на зареєстровану адресу та розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада» суду про виклик до суду у даній справі. Відзиву або клопотання про відкладення розгляду справи відповідач суду не надав. Враховуючи те, що судом були використані передбачені чинним законодавством способи для повідомлення відповідача про розгляд справи, та приймаючи до уваги той факт, що наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, суд зі згоди позивача у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (статті 51 Конституції України). Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання у сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до статті 14 указаного Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в постанові за № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зокрема п.п. 15, 16, роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Дослідженими судом письмовими доказами встановлено наступне. Як вбачається із копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , відповідач [PERSON] , являється батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 22-23). З копії рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 12 серпня 2015 року, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 26). З характеристик, які надані директором приватного навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа 1-3 ступеня - дитячий садок» «Міцва-613»» на [PERSON] вбачається, що мати виховує дитину самостійно, приділяє достатньо уваги збереженню здоров`я, цікавиться життям сина у дитячому садочку, виконує всі рекомендації педагогів дошкільного структурного підрозділу (а.с 29), на [PERSON] вбачається також, що батько не приймає участі у його вихованні, шкільним життям не цікавиться (а.с. 30). З довідок № 02-16/247 від 12 червня 2020 року (а.с. 31), № 02-12/249 від 12 червня 2020 року (а.с. 32), що [PERSON] проживає разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , які знаходяться під її наглядом (а.с. 39) та на її утриманні, за адресою: [ADDRESS] . З характеристики на [PERSON] , що остання зарекомендувала себе як відповідальна та турботлива матір. Батько у вихованні дітей участі не приймає, розвитком та навчанням не цікавиться, зі слів матері, матеріально дітей не забезпечує (а.с. 33). Позивач перебуває на обліку в УСЗН Київо-Святошинського РДА та отримує допомогу переміщеним особам на проживання за період з липня 2019 року по червень 2020 у розмірі 24 000 грн., допомогу на двох дітей за період з липня 2019 року по червень 2020 у розмірі 13 363,08 грн. З копії рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 15 травня 2017 року. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що за період з травня 2017 року по червень 2020 року аліменти відповідачем не сплачувались, станом на 30 червня 2020 року заборгованість становить 98 613,66 грн. (а.с. 44-45). Звертаючись до суду із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, позивач посилається на те, що відповідач покладених на нього батьківських обов`язків виховувати та утримувати своїх дітей не виконує протягом тривалого часу, не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року. № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків як позбавлення батьківських прав. За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Як передбачено ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 164 СК України чітко встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях зазначав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Як випливає з Рішення Європейського суду з прав людини справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Згідно статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. За роз`ясненнями п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 р., позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. За змістом п. 16 вищевказаної Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В судове засідання відповідач не надав жодного доказу або ж свої заперечення щодо недоцільності позбавлення його батьківських прав та відсутності його вини у невиконанні своїх обов`язків по вихованню дітей, тому суд враховує лише ті докази, які містяться в матеріалах справи та вважає, що представником позивача повністю доведено необхідність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його синів, у зв`язку з невиконанням останнім своїх батьківських обов`язків. Неявка відповідача в судові засідання також свідчить про його байдужість до долі синів. З огляду на наведене, у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками стосовно своїх дітей [PERSON] та [PERSON] , не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не забезпечує їх необхідним вихованням, навчанням, доглядом, що в сукупності суд розцінює як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а надані по справі докази вказують на свідоме небажання відповідача належним чином виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дітей та займатись їх вихованням. Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що при зміні своєї поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, згідно із ст. 169 СК України, має право звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved