Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просив визнати інформацію, яка була розміщена відповідачем щодо Казарнянської сільської ради на Інтернет сторінці в мережі Фейсбук за посиланням [INFO] та у заяві адресованій голові Знам'янської районної державної адміністрації 19 грудня 2017 року, недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право сільради і порушує ділову репутацію. Просив суд зобов'язати відповідача спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію щодо Казарнянської сільської ради, що розміщена ним на інтернет сторінці в мережі Фейсбук за посиланням [INFO], шляхом повідомлення в мережі про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту на Інтернет сторінці відповідача в мережі Фейсбук під постом, розміщеним 23 червня 2018 року о 14:32 год. та викладену у заяві, адресованій голові Знам'янської районної державної адміністрації 19 грудня 2017 року, шляхом відкликання даної. Також просив суд, принести публічні вибачення перед позивачем на черговій сесії Казарнянської сільської ради. Вимоги обґрунтовано тим, що 23 липня 2018 року в мережі Інтернет на своїй сторінці в Фейсбук за посиланням [INFO] відповідач розмістив пост (повідомлення), щодо відвідування співробітниками сільради свого місця роботи і яке починається так: [INFO]. Із даного поста вбачається, що [PERSON] вказує, що Казарнянська сільська рада є Казарнянською народною республікою (КНР), в якій діють закони подібні до ДНР та ЛНР, а далі по тексту він негативно висловлюється про працівників сільради. Таким чином, відповідач публічно порівнює Казарнянську сільську раду із ДНР та ЛНР, які фактично є терористичними організаціями. У коментарях до свого ж посту, відповідач називає співробітників сільської ради ДИНГами, що відповідно до Академічного тлумачного словника означає дикий собака, який водиться в Австралії. Відтак, на думку відповідача співробітник Казарнянської сільської ради це дика собака, а правоохоронні структури України - покидьки. Також позивач цитує висловлювання відповідача у коментарях до посту: [INFO] Позивач вказує, що на цьому фантазія відповідача не закінчується, а безвідповідальність за публічні образи посадових осіб органів місцевого самоврядування та державної влади лише сприяють подальшим агресивним, образливим і дискредитуючим нападкам, які розраховані на те, щоб підірвати довіру громадськості. Далі позивач звертає увагу на коментарі наступного змісту: [INFO]. Крім того, доказами системності такої поведінки відповідача де подібний стиль спілкування вважається нормою для останнього також послугувала заява, адресована голові Знам'янської районної державної адміністрації від 19 грудня 2017 року, згідно якої [PERSON] вважає, що складений Акт обстеження асфальтного покриття в с. Казарня по вулицям Зарічна та Українська, був підписаний членами комісії в стані маразму, зумовленим атрофією кори гловного мозку. Позивач зазначив, що крім всього іншого відповідач є депутатом місцевої ради. Під час спілкування з головою сільської ради, іншими депутатами та посадовими особами Казарнянської сільської ради від депутата [PERSON] неодноразово вимагалось керуватися у своїй діяльності та поведінці загальновизнаними принципами порядності, честі і гідності. Відповідач дозволяв собі під час спілкування з іншими депутатами образливі висловлювання, при цьому використовував у публічних виступах недостовірні або неперевірені відомості стосовно органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ і організацій, їх керівників та інших посадових чи службових осіб, депутатських груп, фракцій, окремих депутатів місцевих рад. У зв'язку з чим [PERSON] неодноразово робились зауваження та вимагалось утриматись від подібних висловлювань на кшталт: правовий нігілізм, елементарна безграмотність, брехливі коментарі та інші висловлювання. Вказуючи неправдиву інформацію стосовно порушення службовцями Казарнянської сільської ради вимог трудової дисципліни та законодавства про службу в органах місцевого самоврядування, відповідач як депутат сільської ради зовсім забуває про свої обов'язки перед громадою. Таким чином, відповідач надає негативну інформацію, яку він виражає у формі твердження та своїми неправомірними діями принижує ділову репутацію Казарнянської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області та її працівників. Вважає, що інформація поширена відповідачем, порушує особисті немайнові права позивача, ділову репутацію та підриває довіру до діяльності сільради. Додатково зазначив, що дана має негативний характер, оскільки повідомляє неправдиву інформацію третім особам про порушення спіробітниками Казарнянської сільської ради вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики, тощо, а також не є оціночним судженням. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просили суд позов задовольнити.Представниками позивача не подано до суду відповідь на відзив. Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.24-39). В судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказував на те, що позивач у позовній заяві посилався на постанову Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1990 року № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій», яка втратила чинність 27.02.2009 року.Посилаючись на положення ст.30 Закону України «Про інформацію» вказав, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Зазначив, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Також, посилаючись на ст.277 ЦК України, вказав, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Зазначив, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Додатково зазначив, що на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» від 23 липня 2018 року він опублікував інформацію, в якій висловлював свою критику щодо роботи позивача без наведення жодних фактичних даних, тобто висловлював свої оціночні судження, які є висновком, отриманим ним в результаті узагальнення інформації отриманої в ході діяльності Казарнянської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо. Висловлювання оціночних суджень є способом реалізації права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, а тому не може бути заборонене. Законодавством визначено спеціальні способи захисту, у випадку висловлювання відносно конкретної особи оціночних суджень, якими позивач не скористався. Також, позивачем не доведено, що поширена ним інформація завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте право. За наведених обставин позовні вимоги вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини у справі, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Предметом позову, зокрема, є пост (повідомлення), який відповідач опублікував 23 липня 2018 року (хоча в прохальній частині позовної заяви позивачем зазначено 23 червня 2018 року) о 14:32 год. в мережі інтернет на власній сторінці в соціальній мережі facebook за посиланням [INFO] наступного змісту: [INFO]При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач звертає увагу лише на частину тексту, а саме на його початок, стосовно порівняння сільради з ЛНР та ДНР, що на його думку є абсолютно неприпустим та таким, що плюндрує ділову репутацію сільради перед мешканцями громади та громадянами України загалом. Позиція щодо решти тексту та можливих заперечень у позовній заяві не висвітлена. Дана не висловлена і у судовому засіданні. Слід зазначити, що в обґрунтування позовних вимог, позивачем вибірково процитовано деякі коментарі, залишені відповідачем під вищезазначеним постом, яким паралельно була надана особиста оцінка, однак прохальна частина позовної заяви будь-яких вимог щодо спростування даних не містить. Крім того, предметом позову є заява від 19 грудня 2017 року, адресована голові Знам'янської районної державної адміністрації, в якій відповідач зазначив щодо Акту обстеження асфальтового покриття в с. Казарня по вул. Зарічна та Українська від 23 листопада 2017 року, зокрема, наступне: [INFO]Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось представниками позивача, асфальтове покриття в с. Казарня по вул. Українська, дійсно відсутнє. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків, на що звернуто увагу Верховним Судом України в п. 4 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року. Положеннями ст. 277 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. До відомостей, що можуть бути спростовані в передбаченому законом порядку, відноситься інформація, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Пунктом 18 вказаної вище постанови № 1 від 27.02.2009, передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Пленум також роз'яснив судам, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України). Згідно ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно ст.1 ЗУ «Про інформацію» інформацією є - документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ст.30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які були вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України в п.15 Постанови №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови Пленуму ВСУ судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому, відповідно до п.21 суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людиниі практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Так, у рішенні від 07.02.2012 року «Аксель Шпрінгер АГ проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986р.); «Обершлік проти Австрії» (1991), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Європейської Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, вищенаведені частини тексту, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену [PERSON] до задоволення не підлягають. Відтак, і похідні від даних вимоги про зобов'язання відповідача спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію та принесення публічних вибачень перед позивачем, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed