Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із заявою, відповідно до вимог якої просить звернути стягнення на предмети іпотеки, виселити відповідача і інших осіб із житлового будинку та вирішити питання про стягнення судових витрат. В обґрунтування вимог посилається, що відповідно до укладеного договору №LVO4GА0000000001 від 12.09.2008 року [PERSON] 12.09.2008 року отримав кредит у розмірі 32306,61 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.09.2028 року. Банк за вказаним договором свої зобов'язання виконав та надав [PERSON] суму коштів, однак відповідач свої зобов'язання порушив, в наслідок чого виникла заборгованість в сумі 60476,50 доларів США, що за курсом 7,99грн. за 1 долар США, відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.01.2014 року складає 483207,26 грн. і, яка складається з наступного: 26019,77 доларів США - заборгованість за кредитом; 14106,70 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3189,60 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 14250,80 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина) та 2878,34 доларів США - штраф (процентна складова). Крім цього, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПиватБанк» і [PERSON] 12.09.2008 року уклали договір іпотеки №LVO4GА0000000001, згідно з яким [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, зокрема будинок загальною площею 214,30кв.м, із житловою площею 103,00кв.м, що розташований у [ADDRESS] і належить йому на праві власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки склала 174 682 гривні 80 копійок. Таким чином, із посиланням на норми цивільного законодавства та Закону України «Про іпотеку», просить суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVO4GА0000000001 в розмірі 60476,50 доларів США, що за курсом НБУ складає 483207,26 грн. звернути стягнення на будинок [ADDRESS] шляхом його продажу, із виселенням відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному житловому будинку. У ході розгляду справи, уточнивши позовні вимоги, представник позивача зазначив коло осіб, виселення яких і ставиться у таких (а.с.73-74). Відповідач [PERSON], надавши позовну заяву, яка ухвалою суду від 07.08.2014р. об'єднана у одне провадження із первинним позовом (а.с.101), просить кредитний договір №LVO4GА0000000001 визнати несправедливим та недійсним, із покладенням обов'язку на банк повернути йому сплачені за цим договором кошти та відсотки (а.с.85-90). Представник позивача у судове засідання не з'явився, подавши при цьому клопотання про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує, а вимоги просить задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився повторно. Надавши письмову заяву просить відкласти розгляд справи на тривалий період, необхідний для його одужання (а.с.116-117). Також і відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином. Про причини, що унеможливили прибуття у судове засідання, суд не повідомили. Представник третьої особи надавши суду письмове клопотання та висновок, просить розгляд справи здійснити без її участі (а.с.118-119). Під час прийняття рішення про здійснення заочного розгляду справи, суд виходив із вимог ст.224 ЦПК України, з врахуванням наявності у відповідача повноважних представників (а.с.96) та відсутності даних, що унеможливили [PERSON] забезпечити їх участь у судових засіданнях. Із врахуванням наведеного, на підставі п.3 ч.1 ст.169 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. У відповідності до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частинами 1-3 статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагається. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Так, судом встановлено, що 12.09.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №LVO4GА0000000001, відповідно до якого банк надав, а відповідач отримав, кредит на у розмірі 32306,62 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12.09.2028 року (а.с.23-28). У забезпечення виконання зобов'язань по даному договору, сторони 12 вересня 2008 року уклали іпотечний договір, згідно якого Іпотекодавцем було передано в іпотеку нерухоме майно, зазначене у п.35.3 цього договору, зокрема житловий будинок №53 загальною площею 214,30кв.м, що знаходиться по вулиці Центральна у с.Оглядів Радехівського району (а.с.35-40). Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.1 ЦК України). У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Частиною першою ст.575 ЦК України визначено, що одним із видів застави є іпотека, тобто застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» №898-IV від 05.06.2003р. (із змінами та доповненнями) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені ст.16 ЦК України. Крім перелічених у ч.2 цієї статті способів захисту, також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону №898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 39 цього Закону передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Відповідно до ст.40 Закону №898-IV, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Згідно з ч.3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, узагальнюючи вищевказане, не виконання відповідачем умов кредитного договору, рекомендації викладені у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підставними, а тому підлягають до задоволення в повній мірі. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати. Що стосується вимог за позовною заявою [PERSON], такі в розумінні ст.ст.10,11,60 ЦПК України, до задоволення не підлягають. Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Частиною 2 статті 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплати проценти. При цьому, відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» №2121-ІІІ від 07.12.2000р. (із змінами та доповненнями) кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 Закону №2121-ІІІ визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Зокрема, слід вказати, що і у рекомендаціях, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановленому законом. Приймаючи до уваги наведене, добровільність намірів сторін в частині укладення договору та дії [PERSON] щодо отримання кредиту, аналізуючи подані сторонами документи, , суд приходить до висновку, що Кредитний договір №LVO4GА0000000001 від 12.09.2008 року укладений в письмовій формі та не порушує вимог ст.1055 ЦК України. Відтак, оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що зустрічний позов є безпідставним та до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed