Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 41893,93 гривень, у позові вказав, що 16.01.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем був укладений договір № б/н, відповідно до якого відповідачка 16.01.2008 року отримала кредит у розмірі 5000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка у встановлені договором строки обов'язки по поверненню кредиту не виконала, у зв'язку з чим Банк звернувся з позовом до суду про стягнення суми заборгованості за договором кредиту, яка станом на 31.12.2016 року складає 41893,93 гривень, а саме: заборгованість за кредитом - 4934,23 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 31776,66гривень, заборгованість за пенею та комісією - 2950,00 гривень, штраф фіксована сума - 250 гривень, штраф процентна складова - 1983,04 гривень, крім того просив стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору у розмірі 1600,00 гривень. Представник позивача у судове засідання не з'явився, у позові просив справу розглянути за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність суду не надав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.01.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем був укладений договір № б/н, відповідно до якого відповідачка 16.01.2008 року отримала кредит у розмірі 5000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка у встановлені договором строки обов'язки по поверненню кредиту не виконала, у зв'язку з чим Банк звернувся з позовом до суду про стягнення суми заборгованості за договором кредиту, яка станом на 31.12.2016 року складає 41893,93 гривень, а саме: заборгованість за кредитом - 4934,23 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 31776,66гривень, заборгованість за пенею та комісією - 2950,00 гривень, штраф фіксована сума - 250 гривень, штраф процентна складова - 1983,04 гривень. У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов'язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Факт виконання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» умов кредитного договору підтверджується матеріалами справи. Таким чином, у судовому засідання встановлено, що позивач свої зобов'язання за даним кредитним договором виконав. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язаний погасити заборгованість по кредиту, процентам за його використання а також сплатити комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно зі ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На виконання цього Закону 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з п. 20 ч. 1 цього Розпорядження м. Маріуполь Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року було визнано нечинним (справа № 826/18330/14). Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, яким визнано такими, що втратили чинність розпорядження №1053-р від 30.10.2014 року та №1079-р від 05.11.2014 року, місто Маріуполь Донецької області відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року № 47-411/58939 та від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року щодо ненарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Згідно зі ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. У п. 3.4. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (Справа N 1-10/2004)) зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Як вбачається зі справи, позивач просить стягнути з відповідача пеню та штрафи, що нараховані у період з 01.07.2014 року станом на 31.10.2016 року, тобто в період дії ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Згідно з матеріалами справи відповідач [PERSON] проживає на тимчасово окупованій території. Отже, враховуючи те, що відповідач є громадянином України, який проживає в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція, на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», штрафні санкції за укладеним з нею кредитним договором нараховувати заборонено, а тому позов банку в частині стягнення пені та штрафів є необґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 13.03.2017 року № 6-2879цс16, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору, розмір судових витрат складає 1600 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 36 710, 89гривень х 100% : 41 893,93 гривень ціни позову = 87,63%), тобто 87,63% від ціни позову (87,63% х 1600 гривень : 100% = 1402,08 гривень), що складає 1402,08 гривень. На підставі ст.ст. 526, 610, 612, 614, 615, 651, ст. 1049, ст. 1054 ЦК України,

Outcome: partial