Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Представник позивачів [PERSON], яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 06.06.2018 року, ордера ПТ №107627 від 26.11.2018 року (а.с. 26, 27), звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку загальною площею 0,4311 га, яка надана для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS], й до дня смерті належала [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що після смерті чоловіка [PERSON], позивач є спадкоємцем за законом спадкового майна, у тому числі земельної ділянки. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обов'язки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори Рой Т.В., яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки не надано витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Позивач вважає, що відсутність у державному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцю, позбавляє його права як спадкоємця за законом отримати у спадщину спадкове майно. Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 65-69). Представник позивача подав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без його та позивача участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 49). Відповідач - Котелевська селищна рада Полтавської області 17.12.2018 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 48). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] про причини неявки суд не повідомив, пояснення щодо позову та клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] помер [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане 07.05.2002 року виконкомом Котелевської селищної ради Полтавської області (а.с. 11). Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку загальною площею 0,4311 га, яка надана для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території смт Котельва Котелевської селищної ради Полтавської області. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 22.04.1998 року Котелевською селищною радою Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №948 (а.с. 13). На вищевказаному державному акті є відмітка щодо відчуження 0,18 га за договором дарування. Відповідно до договору дарування жилого будинку від 10.12.1998 року, [PERSON], що мешкає [ADDRESS], подарував, а племінник [PERSON], що мешкає [ADDRESS], прийняв у дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], та приватизована земельна ділянка в розмірі 0,18 га (а.с. 17). Згідно з довідкою Котелевської селищної ради Полтавської області від 11.06.2018 року за №310, земельна ділянка площею 0,4311, яка надана для обслуговування житлового будинку - 0,14 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,2911 га, знаходиться за адресою: [ADDRESS] і надана померлому [PERSON] (а.с. 22, 23). Тобто, земельна ділянка, яка зазначена в державному акті серії [NUMBER] від 22.04.1998 року та в договорі дарування жилого будинку від 10.12.1998 року знаходяться за різними адресами. Належних та допустимих доказів, у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України на підтвердження набуття права власності на спірну земельну ділянку чи її частину [PERSON], учасники справи не надали. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 11.11.1987 року посвідчено право власності [PERSON] на жилий будинок з приналежними будівлями, який розташований в [ADDRESS], з відміткою Котелевської державної нотаріальної контори 28.11.2003 року за реєстровим №2558, [PERSON], видано свідоцтво про право власності на Ѕ частку жилого будинку, що побудований та оформлений правовстановлюючий документ на ім'я [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] (а.с.15). Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.10.2018 року, спадкоємцем майна [PERSON] є його дружина [PERSON], спадщина, на яку видане свідоцтво складається з Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Право власності на Ѕ частку житлового будинку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 14) Відповідно до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно з довідкою Котелевської селищної ради Полтавської області від 07.11.2008 року за №4509, оригінал якої знаходиться у спадковій справі, [PERSON], який помер [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], разом з [PERSON] (а.с. 12). Позивач не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обов'язки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори Рой Т.В., відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки не наданий нотаріусу витяг із Державного земельного кадастру на земельну ділянку (а.с. 12). Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 22.04.1998 року, земельна ділянка надана для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем пред'явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved