Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з вказаною позовною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду) відповідно до умов якого позивач передала останньому у власність домобудівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , при умові її довічного утримання та проживання у віджучуваному будинку. Проте, 22.08.2018 року рішенням Білозерського районного суду Херсонської області вказаний договір довічного утримання розірвано. На сьогоднішній день позивач є власницею вищевказаного житлового будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] , виданим 21.10.2018 року Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області, та витягом з Державного реєстру речових прав від 22.01.2019 року. Позивач вважає подальше спільне проживання з відповідачами в її будинку не можливим, оскільки останні не допускають її до кімнат вказаного будинку, в зв`язку з чим вона вимушена проживати в кімнаті з жахливими умовами. Посилаючись на те, що відповідачі не являються членами сім`ї позивача та близькими родичами, а були вселені в її домоволодіння на підставі договору довічного утримання, який на сьогоднішній день розірвано, з урахуванням уточнених позивних вимог, просив усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з належного їй житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. 22.03.2019 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області провадження у справі відкрито та справу та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з одночасним залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача-орган опіки та піклування в особі Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області. 15.04.2019 року від представника відповідачів надійшов відзив, відповідно до якого останній просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що договір довічного утримання, який в подальшому було розірвано Білозерським районним судом Херсонської області, укладено між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, із будинкової книги на спірне домоволодіння, вбачається, що [PERSON] зареєстрований у вказаному житловому будинку з 20.11.1998 року, в той час як [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] зареєстровані в даному житловому будинку з 27.11.2008 року, тобто до укладення договору довічного утримання. При цьому, згідно додатку №2 до Наказу МВС України «Про затвердження Примірного регламенту з оформлення документів та контролю з питань реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, в заяві про реєстрацію місця проживання наявна графа: «Заперечень з боку власника/співвласників житла (приймаючої сторони) немає», в якій власник житла повинен надати згоду на реєстрацію місця проживання заявника. Таким чином, підставою для вселення відповідачів у спірне житлове приміщення було не укладення договору довічного утримання, як зазначає в своїй позовній заяві позивач, а згода позивача - [PERSON] , як власника житлового будинку на вселення відповідачів у житловий будинок [ADDRESS] . Крім того, зазначив, що посилання позивача на не можливість спільного проживання з відповідачами, через не допуск останніми її у деякі кімнати будинку та не надання дозволу особам з якими вона підтримує дружні стосунки відвідувати її, не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Також зазначив, що статтею 116 ЖК УРСР, передбачено вичерпний перелік у разі яких можливе виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення, а саме: систематичне руйнування чи псування житлового приміщення; використання його не за призначенням; систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Крім того, пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», передбачено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. 14.06.2019 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області, в зв`язку з неможливістю розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду за правилами загальними позовного провадження з одночасним залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - орган опіки та піклування службу у справах дітей Білозерської державної адміністрації. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 09.08.2019 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду на 05.09.2019 року. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у відзові на позовну заяву, та просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі та зазначив, що неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень, тому розірвання договору довічного утримання укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 22.08.2018 року не може обмежувати права малолітньої [PERSON] на користування житлом за вказаною адресою. Представник третьої особи орган опіки та піклування - служба у справах дітей Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області в судовому засіданні надала письмові пояснення, щодо вимог позивача, та просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у них. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін та свідків, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності у їх взаємозв`язку, суд дійшов переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 14.04.2010 року [PERSON] передала [PERSON] , належну їй на підставі свідоцтва про право власності домобудівлю, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , при умові її довічного утримання та проживання у відчужуваному житловому будинку. Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 22.08.2018 року розірвано договір довічного утримання укладеного між [PERSON] та [PERSON] та скасовано реєстрацію права власності на домобудівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] виданого 21.10.2018 року Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області, на підставі рішення виконавчого комітету Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області №25 від 22.02.2007 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №153431899 від 22.01.2019 року, [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки №2017, виданої 23.10.2018 року Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, позивач та відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . З доданої до матеріалів справи домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , вбачається, що за вищевказаною адресою [PERSON] зареєстрований з 20.11.1998 року, [PERSON] , зареєстрована з 27.11.2008 року, [PERSON] , була зареєстрована з 27.12.2008 року та перереєстрована з 13.06.2013 року та [PERSON] , зареєстрований з 27.11.2008 року. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власника, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Позивач звернулася до суду із позовом про виселення відповідачів на підставі ст.116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР). Суд зазначає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). В Житловому кодексі Української РСР вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Відповідно до ст.157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших мешкання з ними в одній квартирі або в одному будинку, а заходи запобігання і суспільного впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших зацікавлених осіб здійснюється без надання іншого житлового приміщення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, для виселення відповідачів з будинку необхідно встановити, що останні руйнують, псують жиле приміщення чи використовують його не за призначенням систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню осіб на підставі ст.116 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення, і в порушення вимог цивільно-процесуального законодавства про допустимість засобів доказування, позивачем та його представником не надано доказів, що відповідачі систематично руйнують або псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для інших мешкання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і суспільного впливу виявилися безрезультатними. Покази свідка [PERSON] , на підтвердження твердження позивача на не можливість спільного проживання з відповідачами, так як останні не допускають позивача у деякі кімнати будинку та не дозволяють особам з якими вона підтримує дружні стосунки відвідувати її, суд не приймає до уваги, зважаючи на те, що свідок не була очевидцем цих подій, а лише чула це зі слів самого позивача. Крім того, позивач посилається на листи-вимоги, як на заходи щодо досудового врегулювання спору, які направлені нею 30.01.2019 року на адресу відповідачів, щодо звільнення ними житлового будинку, так як договір довічного утримання, на підставі якого відповідачі були вселені до житлового приміщення позивача - розірвано 22.08.2018 року рішенням Білозерського районного суду Херсонської області. Вказане спростовується матеріалами справи з яких вбачається, що відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою до укладення вказаного договору та зі згоди на те позивача. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та необхідності відмови у задоволенні вимоги про виселення відповідачів з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Стосовно вимог відповідачів про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. На підтвердження витрат за надану професійну правничу допомогу представником відповідачів надано до суду копію договору про надання правової допомоги від 02.04.2019 року, укладеного між ним та [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , квитанція до прибуткового касового ордеру №21 від 02.12.2019 року та акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги б/н від 02.04.2019 року, відповідно до яких, загальна сума витрат становить 8000 грн. Суд вважає понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу доведеними та такими, що є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання робіт та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, в зв`язку з чим ці витрати відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Відтак, з позивача на користь відповідачів [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] підлягають стягненню понесені ними судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в загальній сумі 8000 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved