Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Прокурор в інтересах держави подав до суду позов, в якому просив постановити рішення яким визнати незаконним та скасувати рішення 2 сесії Заставнівської міської ради № 75-2/2006 від 30.08.2006 року, визнати недійсними Державні акти на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та серії [NUMBER] від 19.01.2007 року, видані на ім'я [PERSON], а також земельні ділянки площею 0,0519 га та площею 0,1га повернути територіальній громаді м. Заставна в особі Заставнівської міської ради. В мотивування вимог посилається на те, що оскаржуване рішення міської ради прийнято із порушенням принципів земельного законодавства, установлених ст. 5 Земельного Кодексу України, порушено право власності територіальної громади на землі, які надані громадянам у власність із порушенням вимог законодавства, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель. Прокурор посилається на те, що перевіркою встановлено, що оскаржуваним рішенням 2 сесії Заставнівської міської ради [PERSON] та [PERSON] передано у спільну сумісну власність в м. Заставна по [ADDRESS] земельну ділянку площею 0,1519 га відповідно до часток згідно свідоцтв про право на спадщину за законом [NUMBER] від 10.08.2006 року та [NUMBER] від 10.08.2006 року в тому числі: [PERSON] - 0,04 га для обслуговування частини будинку та господарських споруд і 0,0119 га для ведення особистого селянського господарства , [PERSON] - 0.06 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, і 0,04 га для ведення особистого селянського господарства. Цим же рішенням вказаним особам надано дозвіл на виготовлення державного акту. Прокурор вважає, що вказане рішення прийнято із порушенням порядку, що встановлений ст.ст. 116, 118 ЗК України, земельні ділянки передані у власність [PERSON] та [PERSON] за відсутності будь-якої документації, яка б підтверджувала розміри земельних ділянок, що передаються у власність. Технічна документація була виготовлена 09.10.2006 року Проектною організацією ПП «Всесвіт-Зем» після винесення рішення. Крім наведеного прокурор посилається на те, що згідно матеріалів перевірки Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області за [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] облікувалась земельна ділянка площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Зміни щодо площі земельної ділянки не вносились. Крім наведеного, прокурор посилається також на ту обставину, що про порушення вимог земельного законодавства він довідався зі звернення [PERSON] та [PERSON] в травні 2014 року, інтереси яких порушені при приватизації землі, оскільки частина їх земельної ділянки увійшла до площі, яку приватизував відповідач [PERSON]. В позовній заяві прокурор зазначає, що оскільки позов ним заявлений із метою повернення до комунальної власності територіальної громади міста земельних ділянок, які незаконно вибули із її власності, то із врахуванням вимог п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства від 20.12.2011 року, що набув чинності 15.01.2012 року ним не пропущено строк звернення до суду. В судовому засіданні прокурор підтримав заявлені вимоги. Вважає, що оскаржуване ним рішення щодо приватизації земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] порушує інтереси держави, оскільки земля вибула із власності територіальної громади. Рішення органу місцевого самоврядування постановлено з порушенням вимог земельного законодавства, що порушило право інших осіб на землю, в даному випадку [PERSON]. Порушення вимог законодавства вбачає в тому, що земельна ділянка передана відповідачу у власність без розроблення технічної документації, всупереч вимог ст.118 ЗК України. Прокурор вважає, що строк звернення до суду не пропущено, оскільки про оскаржуване рішення він довідався із листа Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області за результатами перевірки на звернення туди [PERSON] в лютому 2014 року (а.с.22). Представник Заставнівської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги щодо визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування визнав, вважає, що рішення щодо приватизації постановлено із порушенням вимоги земельного законодавства, без попереднього розроблення технічної документації. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. [PERSON] зазначив, що житловий будинок із господарськими спорудами побудований в 1960-х роках і належав його батьку [PERSON]. Правовстановлючих документів не виготовлялось. Після смерті батька будинок перейшов спочатку до матері, потім до брата [PERSON], котрий помер [INFO] року. Після смерті останнього власниками житлового будинку по вул. Прутській у м. Заставна став він та його брат [PERSON]. Відповідач пояснив, що, отримавши у власність частини житлового будинку, він із братом звернулися із заявою до міської ради про передачу їм у власність земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства. Рішенням сесії їх заява задоволена, їм у власність передано земельні ділянки для обслуговування будинку та для ведення особистого селянського господарства, після чого були виготовлені державні акти. Відповідач вказав, що ними було приватизовано земельну ділянку, яка була закріплена раніше і зазначена в схематичному плані, в генеральному плані забудови. На час приватизації земельної ділянки [PERSON] не являлась суміжним користувачем. Вважає, що його вини в тому, що при приватизації були порушені норми земельного законодавства щодо порядку приватизації не має. Представник відповідача заперечила проти позовних вимог. Вважає, що позов слід розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки порушені норми земельного законодавства, а не цивільного. Посилається, що прокурор безпідставно заявив позов в інтересах держави на виконання повноважень, які відсутні в Держсільгоспінспекції згідно Положення, що регламентує її компетенцію. Представник позивача вважає, що участь прокурора в розгляді даної справи, його доводи щодо заявленого позову свідчать, що останній представляє не інтереси держави в особі Держсільгоспінспекції, не територіальної громади, якщо земля вийшла із комунальної власності, а інтереси [PERSON]. Такі обставини порушують принцип рівності сторін судового процесу, принцип рівності та змагальності. Представник відповідача вважає, що [PERSON] не може бути позбавлений права власності, оскільки при цьому будуть порушені також норми міжнародного права, не буде дотримано принцип справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Третя особа [PERSON] вимоги прокурора підтримала. Вказала, що вона проживає в [ADDRESS], в будинку , який раніше належав її матері, має намір приватизувати земельну ділянку, тому звернулась до міської ради із заявою про передачу у власність земельної ділянки для обслуговування будинку та для ведення особистого селянського господарства. Рішенням сесії від 11.01.2008 року їй передано у власність для обслуговування будинку земельну ділянку площею 0,10 га та 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, проте вона не може виготовити державний акт, оскільки є перешкоди для приватизації частини земельної ділянки, а саме для ведення особистого селянського господарства, оскільки її частина вже ввійшла до площі земельної ділянки, що приватизована [PERSON] та [PERSON]. Статтею 36-1 Закону України «Про прокурату» та частиною другої ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатись до суду із позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом, тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України). Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України. Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Звертаючись із даним позовом до суду, прокурор посилається на те, що оскаржуване ним рішення сесії міської ради прийнято всупереч інтересам територіальної громади. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 10.08.2006 року [PERSON] є спадкоємцем 1/3 частини житлового будинку із господарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS] після смерті його брата [PERSON], який помер [INFO] року (а.с. 37). Відповідно до іншого свідоцтва про право на спадщину від 10.08.2006 року [PERSON] є власником 2/3 частин цього ж будинку. На підставі вказаних свідоцтв зареєстровано за вказаними особами право спільної власності на житловий будинок, 1983 року побудови згідно витягу про реєстрацію № 11507630 за реєстраційним номером 15456218. Із схематичного плану, що міститься в інвентарній справі, виготовленої на [PERSON] вбачається, що земельна ділянка, яка була в користуванні попереднього власника мала прямокутну форму із розмірами 59.00 м х 25.90 м. Відповідно до рішення виконкому №61 від 12.06.1987 року затверджено акти закінчення будівництва і введення в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS], прийнято рішення про видачу свідоцтва про право власності на будинок батьку відповідача [PERSON], що на час прийняття рішення значився померлим, що свідчить про порушення порядку оформлення права власності на житловий будинок. Зазначений правовстановлюючий документ в судовому порядку недійсним не визнавався, в послідуючому був врахований нотаріусом при оформленні спадкових прав брата відповідача та самого відповідача. В цьому ж рішенні зазначено, що за [PERSON] закріплено земельну ділянку площею 600 кв. м., залишено в тимчасове користування без права посадки фруктових дерев ділянку площею 919 кв. м.. Зазначена площа земельної ділянки, що була в користуванні попередніх власників будинку на [ADDRESS] співвідноситься із площею та конфігурацією земельної ділянки, що закріплена єдиним масивом за цим номером у витязі із Генплану м.Заставна (із змінами затвердженими 22.09.1993 року), що оглянутий в судовому засіданні та із збірним кадастровим планом земельних ділянок, переданих у власність [PERSON] та [PERSON] для обслуговування та будівництва будинку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], отримавши у власність частини житлового будинку по [ADDRESS], 14.08.2006 року звернулись до сільської ради із заявою про передачу їм приватну власність земельної ділянки площею 0,1519 га (а.с. 136). Наведене свідчить, що на час постановлення оскаржуваного прокурором рішення сесії міської ради щодо приватизації земельної ділянки остання не була фактично вільною, використовувалась попередніми власниками для обслуговування будинку та для ведення особистого селянського господарства. За умови, що земельна ділянка не була фактично вільною, інші особи не могли претендувати на отримання її у власність. Враховуючи наведене, суд вважає, що посилання прокурора на те, що заявлений ним позов подається в інтересах держави з метою повернення до комунальної власності територіальної громади м. Заставна є безпідставним, оскільки за вказаною адресою розташоване нерухоме майно, що належить відповідачу на праві власності, земельна ділянка перебувала у правомірному користуванні попередніх спадкодавців, після смерті якого відповідач є спадкоємцем, на час прийняття рішення про приватизацію земельна ділянка не перебувала у віданні територіальної громади. Її розміри, площа, межі, функціональне призначення не змінювались. Правовідносини, що виникли в даному спорі не мають «суспільного», «публічного» інтересу», оскільки земельна ділянка не вибувала із державної чи комунальної власності. Доказів про це позивачем в судовому засіданні не представлено. Судом встановлено, що відповідно до рішення № 75-2/2006 ІІ сесії V скликання Заставнівської міської ради від 30.08.2006 року за розглядом заяв [PERSON] та [PERSON] прийнято рішення, яким передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку 0,1519 га: [PERSON] 0,04 га для обслуговування його частини будинку та господарських споруд, 0,119 га для ведення особистого господарства; [PERSON] - 0,06 для обслуговування будинку і 0,04 га для ведення особистого селянського господарства. Цим ж рішенням зазначеним особам надано дозвіл на виготовлення державного акту на право власності. За їх зверненням до ПП «Всесвіт-зем» виготовлено технічну документацію із землеустрою. Із Державних актів на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на [PERSON] та серії [NUMBER] на [PERSON] вбачається, що вони видані на підставі рішення сесії міської ради від 30.08. 2006 року. Відповідно до частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України ( в редакції що була чинна на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності посвідчується державним актом (частина перша ст.126 ЗК України в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої - дев'ятої цієї статті ( у ред., яка була чинна на момент виникнення спірних відносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцем знаходження земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольстької міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцем знаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Після розгляду такого клопотання дається дозвіл на розроблення проекту щодо відведення земельної ділянки або його відмова. В послідуючому зазначені органи приймають рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Із копій оскаржуваних прокурором Державних актів про право власності на земельну ділянку (а.с. 8,9 т.1 ) вбачається , що останні видані на підставі рішення ІІ сесії У скликання Заставнівської міської ради від 30.08.2006 року № 75-2/2006, що прийняте за заявою [PERSON] та [PERSON] до міської ради про передачу у власність земельної ділянки. Рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність прийнято із порушенням вимог земельного законодавства щодо порядку приватизації земельних ділянок, без попереднього виготовлення технічної документації. При цьому [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки, міг приватизувати її із дотриманням встановленого порядку, попередньо виготовивши технічну документацію, за результатом розгляду якої орган місцевого самоврядування мав прийняти рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність. При цьому вимоги земельного законодавства були порушені державним органом, котрий прийняв рішення про передачу ділянки у власність без розгляду технічної документації. В цьому ж рішенні окремим пунктом зазначено про надання дозволу [PERSON] та [PERSON] на виготовлення державних актів. Орган, уповноважений видати державний акт, видав його без рішення органу місцевого самоврядування про погодження технічної документаціі в січні 2007 року. На цей час технічна документація була виготовлена «Всесвіт-Зем». (а.с. 10). Суд не має підстав ставити під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача [PERSON] на час набуття земельної ділянки у власність. Верховний суду України на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справ 16.12.2015 року розглянув справу № 6-2510 цс, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї ділянки із чужого незаконного володіння. При розгляді цієї справи Верховний суд України зробив такий правовий висновок. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно - правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного, «публічного» інтересу. Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави(суспільства), пов'язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. ЄСПЛ констатує порушення статті1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Судом встановлено, що [PERSON] приватизував земельну ділянку, яка раніше перебувала в користуванні членів його сім'ї, не була вільною, не перебувала у комунальній власності територіальної громади. При цьому технічна документація із землеустрою, виготовлена «Всесвітзем» на замовлення [PERSON] на розгляд органу місцевого самоврядування не виносилась, Державні акти видані з посиланням на рішення сесії міської ради від 30.08.2006 року, без попереднього затвердження проекту землеустрою. Наведене свідчить про порушення органом місцевого самоврядування вимог земельного законодавства що регулює порядок передачі земель у власність. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на землю. Відповідно до зазначеного вище правового висновку Верховного суду рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатись в порядку цивільного або господарського законодавства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного цивільного права за п.10 частини другої статті 16 ЦК України. Підставою представництва прокурором інтересів держави є наявність або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів унаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою (ч.2 ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру). Рішенням Конституційного Суду України від 08.04. 1999 року у справі за № 3-рп /99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суду) зазначається, що саме слід розуміти під інтересами держави. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (абзац 4 п.4 мотивувальної частини.). Отже, прокурор самостійно визначає підстави для представництва у суді інтересів громадянина або держави (ч.5 ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру»). Предметом заявленого прокурором позову є оскарження рішення органу місцевого самоврядування із підстав його невідповідності вимогам земельного законодавства. В мотивування заявленого позову прокурор посилається, крім вище зазначених обставин на те, що незаконна передача у приватну власність [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок порушує право на приватизацію земельних ділянок [PERSON], що проживає за адресою [ADDRESS] Із копії свідоцтва про право на спадщину вбачається, що остання була власником житлового будинку ( ? частини) по [ADDRESS] (а.с.4 т.2) після смерті своєї матері [PERSON]. На місці вказаного будинку в період 1983-1986 років було побудовано новий будинок. Із акта про закінчення будівництва від 10.04.1986 року (а.с. 7 т.2) вбачається, що площа земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні забудівника складає 1461 кв. м. Рішенням №63 від 25.04.1986 року виконкомом Заставнівської міської ради затверджено акт закінчення будівництва, видано свідоцтво про право власності на будинок (а.с.6,8 т.2). Згідно рішення виконкому №6/53 від 06. 1984 року за [PERSON] закріплено земельну ділянку в розмірі 684 кв.м.. Факт користування [PERSON] зазначеними вище площами земельних ділянок підтверджується схематичним планом (а.с.13 т.2). Із рішення 10 сесії Заставнівської міської ради У скликання № 377/10-2008 року від 11.01.2008 року вбачається , що за заявою [PERSON] останній передано безоплатно у власність земельні ділянки орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування будинку і 0.10 га для ведення особистого селянського господарства та надано дозвіл на виготовлення державного акту (а.с.32 т.2). В матеріалах справи наявне також рішення цієї сесії щодо передачі земельних ділянок у приватну власність мешканцям м. Заставни, в тому числі і [PERSON] по [ADDRESS] , із якого вбачається, що передано у приватну власність 0.10 га для будівництва та обслуговування будинку і 0,10 для ОСГ (а.с.20, 30 т.2). Із оглянутої судом технічної документації вбачається, в ній міститься рішення цієї ж сесії, в якому зазначено, що [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі земельних ділянок у власність. Досліджені рішення є суперечливі, свідчать про порушення органом місцевого самоврядування порядку приватизації земельних ділянок, передбаченого земельним законодавством. В матеріалах даної справи (а.с.34 т.2) та в матеріалах технічної документації із землеустрою міститься витяг із рішення 30 сесії У скликання №971/30-2010 від 12.10. 2010 року, яким [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,1938 га, в т.ч. 0.10 га для обслуговування будинку та 0,0938 га для ведення господарства по [ADDRESS], надано дозвіл на виготовлення Державного акту. Із витребуваного судом витягу цього ж рішення із архівного відділу вбачається, що рішення прийнято відносно іншої особи. В протоколі зазначеної сесії рішення щодо [PERSON] відсутнє. Витяги із земельних кадастрових книг міської ради (а.с. 237-240) щодо земельної ділянки [PERSON] містять численні виправлення в площах земельних ділянок, відсутні відомості на підставі яких вони вносились; щодо земельної ділянки [PERSON] відомості внесено неповно та із виправленнями. Із акту обстеження земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] від 20.09.2010 року (а.с.29 т.2 ) вбачається, що комісія міської ради встановила, що межа між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не порушена. Вказаний акт затверджений рішенням 30 сесії У скликання № 969/ 30-2010 року. Рішення колегіального органу щодо передачі [PERSON] земельних ділянок у приватну власність постановлені в період 2008 - 2010 років, тобто після того, як відповідач приватизував земельну ділянку в 2006 році. Із пояснень спеціаліста [PERSON], головного спеціаліста Держгеокадастру в Заставнівському районі, вбачається , що [PERSON] здала на реєстрацію технічну документацію по виготовленню державних актів. Ним відмовлено в присвоєнні кадастрового номеру земельній ділянці для ведення особистого господарства, оскільки є невідповідність системи координат земельних ділянок [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що [PERSON] в разі порушення її інтересів , до суду із позовом не зверталась, позов, що розглядається заявлений прокурором в інтересах держави. Враховуючи, що в обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на ту обставину, що при приватизації земельної ділянки [PERSON] в 2006 році були порушені права [PERSON], суд вважає, що така обставина свідчить про відсутність «суспільного» інтересу при подачі даного позову. В разі порушення прав треті особи мають право на самостійне звернення до суду, а, в разі наявності підстав, такий позов може заявити прокурор в їх інтересах. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Встановлено, що відповідач [PERSON] та його брат набули право власності на земельну ділянку на підставі рішення, прийнятого органом місцевого самоврядування, вважаючи, що вони приватизують ділянку, що була в користуванні їх батька, не будучи обізнаним із земельним законодавством, що регулює порядок приватизації. В своїх рішеннях Європейський суд із прав людини ( серед яких рішення у справі «Споронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти сполученого колоролівства» від 21.02. 1986 року, «Щокін проти України» від 14.10. 2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року) постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Верховний Суд України у постанові від 14.03.2007 року у справі №21-8 во07 щодо визнання приватизаційних договорі недійсними, на підставі ст.17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосував рішення Європейського суду з прав людини «Скретч проти Сполученого Кололівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів недійсним, повернення майна державі в порушення права власності покупці, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. Із наведеного слідує, що допущені органами влади порушення при прийнятті рішення, вчинення дій в даній справі не можуть бути підставою для повернення відповідачем земельної ділянки територіальній громаді. Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги прокурора є необґрунтовані, порушують принципи статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожної фізичної та юридичної особи на мирне володіння своїм майном, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed