Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

Прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів в якому просить визнати незаконними і скасувати рішення виконкому щодо надання у власність відповідачам земельних ділянок, які в подальшому продали їх [PERSON], визнати недійсним дані договору купівлі-продажу, державні акти на право приватної власності на землю та повернути спірні земельні ділянки до державної власності. Обґрунтовуючи позов прокурор посилається на порушення законодавства при виділенні земельної ділянки, прийняття рішень неуповноваженим органом, та спірні земельні ділянки знаходяться на землях водного фонду. В судовому засіданні прокурор Козленко А.С. позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення про надання у власність земельних ділянок повинна була приймати селищна рада, а не виконком, оскільки делегування відповідних повноважень суперечило чинному на той час законодавству. Крім того дані земельні ділянки є землями водного фонду. Таким чином, було порушено інтереси держави в частині дотримання законності в сфері земельних відносин, про порушення інтересів держави прокурору стало відомо під час прокурорської перевірки в 2012 році. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] проти позову заперечила в повному обсязі, вказала, що доказ на який прокуратура посилається, що спірні земельні ділянки розташовані на землях водного фонду, а саме акт інспекції, скасовано в судовому порядку, інших доказів порушення норм чинного законодавства суду не було надано, крім того просить застосувати строки позовної давності. Представник Державної інспекції сільського господарства в Київській області в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Інші сторони, будучи належним чином повідомленні, в судове засідання повторно не з'явились, про поважність неявки не повідомили, заяв чи клопотань до суду не надавали. Заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що підтверджується копіями державних актів на право власності на землю, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 25 від 06.02.03 [PERSON] [PERSON] [PERSON] [PERSON] [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку на території смт. Козин Обухівського району Київської області. На підставі вказаного рішення Ради [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 200270, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9621 від 20.05.03, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223155400:03:006:0046. На підставі вказаного рішення Ради [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 200280, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9631 від 20.05.03, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223155400:03:006:0051. На підставі вказаного рішення Ради [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 200278, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9629 від 20.05.03, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223155400:03:006:0052. На підставі вказаного рішення Ради [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 200275, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9626 від 20.05.03, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223155400:03:006:0047. На підставі вказаного рішення Ради [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 200276, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9627 від 20.05.03, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223155400:03:006:0055. На підставі вказаного рішення Ради [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 200279, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9630 від 20.05.03, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223155400:03:006:0056. У подальшому: - між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.11.09 № 4616 (далі Договір) з кадастровим номером 3223155400:03:006:0046, належної продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 200270, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9621 від 20.05.03. Ціна вказаного Договору склала 33117 гривень. На підставі цього Договору [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 020951, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011095001482, з кадастровим номером 3223155400:03:006:0046.- між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.11.09 № 4649 (далі Договір) з кадастровим номером 3223155400:03:006:0051, належної продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 200280, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9631 від 20.05.03.Ціна вказаного Договору склала 31260 гривень. На підставі цього Договору [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 020953, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011095001484, з кадастровим номером 3223155400:03:006:0051.- між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13.03.10 № 518 (далі Договір) з кадастровим номером 3223155400:03:006:0052, належної продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 200278, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9629 від 20.05.03.Ціна вказаного Договору склала 31260 гривень. На підставі цього Договору [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 020955, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011095001486, з кадастровим номером 3223155400:03:006:0052.- між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.11.09 № 4635 (далі Договір) з кадастровим номером 3223155400:03:006:0055, належної продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 200276, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9627 від 20.05.03.Ціна вказаного Договору склала 31260 гривень. На підставі цього Договору [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 020949, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011095001487, з кадастровим номером 3223155400:03:006:0055.- між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.11.09 № 4623 (далі Договір) з кадастровим номером 3223155400:03:006:0056, належної продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 200279, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9630 від 20.05.03.Ціна вказаного Договору склала 30950 гривень. На підставі цього Договору [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 020954, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011095001485, з кадастровим номером 3223155400:03:006:0056.- між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.11.09 № 4642 (далі Договір) з кадастровим номером 3223155400:03:006:0047, належної продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 200275, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 9626 від 20.05.03.Ціна вказаного Договору склала 33117 гривень. На підставі цього Договору [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 020950, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011095001481, з кадастровим номером 3223155400:03:006:0047. Згідно листа Управління Держземагенства в Обухівському районі від 29.10.2014 року № 11-24/224, на ім'я прокурора Обухівського району, останньому було надано викопіювання з програмного забезпечення ведення чергового кадастрового плану Обухівського району з нанесенням меж земельних ділянок з кадастровими номерами з 3223155400:03:006:0046 по 3223155400:03:006:0056 та 3223155400:03:006:0053. Окрім того, вказано, що згідно орто-фото планів, які були передані до управління у 2010 році, земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:006:0054, 3223155400:03:006:0055, 3223155400:03:006:0048, 3223155400:03:006:0047 розташовані в 100 метровій зоні від урізу води. Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 1 Водного кодексу України визначено, що водний об'єкт це природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт); водойма - безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об'єкт. Відповідно до п.п. а), б) ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України передбачено, що до земель водного фонду належать земельні ділянки, зайняті водосховищами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 85 Водного кодексу України громадянам та юридичним особам органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передавати на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Згідно з п. д) ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, зокрема, належать землі водного фонду. Таким чином, передача у власність громадянам земель водного фонду для будівництва та обслуговування житлового будинку прямо суперечить вимогам п. д) ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України. Статтею 88 Водного кодексу України передбачено, що з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води шириною для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Згідно ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), садівництво та городництво, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів, миття та обслуговування транспортних засобів і техніки, влаштування звалищ сміття, гноєсховищ тощо - заборонено. Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 02.09.2014 року, по справі за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Березанської районної адміністрації, виробничого кооперативу «Чорноморська волна» про визнання незаконними розпоряджень, визнання недійсними договорів та державних актів на землю та їх повернення, що, із системного аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 Водного Кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 02.09.2014 року, по справі за позовом заступника прокурора Донецької області до ТОВ «Артонікс», Ялтинської селищної ради про визнання незаконним рішення та договору купівлі-продажу, що, наявність підстав для віднесення земельної ділянки до розташованих у межах прибережної захисної смуги може підтверджуватись не тільки відповідною землевпорядною документацією, а й шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 Водного Кодексу України. Як зазначено в правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-16 цс 14), що, за системним аналізом законодавства на час виникнення правовідносин, відповідно до положень ст. 88 ВК України, Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 ( далі Постанова № 486), Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року (далі Наказ № 434), розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. При наданні у користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, мали врахуватися ці положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у разі відсутності землевпорядної документації (документації з землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного Кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації. Таким чином, з урахуванням позиції Верховного Суду України та наданих графічних матеріалів, в судовому засіданні встановлено, що спірні земельні ділянки, частково накладаються на водний об'єкт та розташовані в 100 метровій зоні від урізу води, а саме правого берега Канівського водосховища, в зв'язку з чим, відносяться до земель водного фонду. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності. Статтею 24 цього Закону передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. За таких обставин, Рішення виконкому Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про виділення спірних земельних ділянок прийнято не уповноваженим на те органом селищної ради. Згідно ч. 10 ст. 59 вказаного Закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Як зазначено вище, землі водного фонду перебувають в державній власності. Відповідно до п. в) ч. 1 ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктом права власності на землі державної власності є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади. Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України встановлено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі обласних та районних державних адміністрацій. За таких обставин, власником земель водного фонду на території України є держава яка реалізує свої повноваження і права через обласні та районні державні адміністрації. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 4 ч. 1 ст. 19 якого передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 210 Земельного кодексу України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 145 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.63 (чинного на час відведення спірної земельної ділянки) передбачено, що якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Якщо майно набуто безоплатно від особи, яка не мала права його відчужувати, власник вправі витребувати майно в усіх випадках. Також ст. 146 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що державне майно, а також майно колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій, неправомірно відчужене яким би то не було способом, може бути витребуване відповідними організаціями від будь-якого набувача. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 3 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. За таких обставин, рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 25 від 06.02.03, якимгромадянам передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку на території смт. Козин Обухівського району Київської області прийняте в порушення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 24, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 4, ч.ч. 2, 3 ст. 85, ст. 88 Водного кодексу України, п.п. а), б) ч. 1 ст. 58, ч. 4 ст. 59, ст. 61, п. в) ч. 1 ст. 80, ч. 2, п.п. д) ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України та повинно бути визнано незаконним і скасоване на підставі п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 16, 393 Цивільного кодексу України. Зважаючи на те, що громадяни отримали державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, що зареєстрований у встановленому законом порядку, а у подальшому відчужили їх [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу, який у свою чергу отримав державні акти на право власності на ці земельні ділянки, що зареєстровані у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо в порядку ст.ст. 16, 393 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, лише шляхом визнання недійсними таких державних актів на право власності на земельні ділянки, скасуванням їх реєстрації, визнання недійсним зазначеих Договорів, на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, ст. 210 Земельного кодексу України, оскільки право власності на спірні земельні ділянки водного фонду набуто в порушення ч.ч. 2, 3 ст. 4, ст. 85, ст. 88 Водного кодексу України, п.п. а), б) ч. 1 ст. 58, ч.ч. 2, 4 ст. 59, ст. 61, ч. 2 ст. 79, п. д) ч. 4 ст. 84, ст. 89 Земельного кодексу України та п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», і витребуванням цих земельних ділянкок на користь держави. За таких обставин, оспорюваним рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, укладенням договору купівлі-продажу земельних ділянок, виданням оспорюваних державних актів на право приватної власності на землю та на право власності на земельну ділянку порушено інтереси держави, як власника земельних ділянок водного фонду, адже з державної власності протиправно вибули земельні ділянки водного фонду, які не могли бути передані у власність за рішенням не уповноваженого органу, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 3, 4, 5 Земельного кодексу України та ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Вирішуючи питання про позовну давність суд враховує наступне. Згідно п.4 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Таким чином, позовна давність на вимогу про визнання незаконними і скасування рішень виконкому ради не поширюється. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а згідно ч.5 цієї ж статті якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що прокурор не міг своєчасно довідатись про обставини, за яких порушено права держави, суд вважає доведеними посилання позовної заяви на те, що органам прокуратури стало достовірно відомо про порушення прав та законних інтересів держави лише за наслідками прокурорської перевірки в 2012 році, тобто в межах строку позовної давності. За таких обставин, прокурором не пропущено строк позовної давності, тому достатніх підстав для застосування наслідків спливу позовної давності суд не вбачає. Таким чином, позовні вимоги підтягають до повного задоволення. З урахуванням задоволення позову та згідно ст.88 ЦПК України, з відповідачів в рівних частинах підлягають стягненню судові витрати на користь держави.

Outcome: approved