Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення. В своєму позові представник позивача просив виселити відповідача [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення. Позов аргументував тим, що 01.11.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 61,36 кв.м., житловою площею 47,28 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 16.07.2008, посвідченого приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу та зареєстрований у державному реєстрі під номером 2421. Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення даних дій стала реєстрація та проживання в ньому відповідачки, яка на його думку підлягає виселенню з вказаної квартири без надання іншого житла. 18.01.18р. в судовому засіданні представником відповідача було заявлено зустрічний позов до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., ПАТ КБ «ПриватБанк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Представник позивача просив відмовити в прийнятті зустрічного позову поданого представником відповідача, оскільки дана категорія справ підвідомча адміністративним судам. Ухвалою суду від 15.02.2018 у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., ПАТ КБ «ПриватБанк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено. Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву позивача. У наданому відзиві відповідач просив відмовити в задоволенні позову позивача в повному обсязі з підстав того, що як вбачається з договору іпотеки, договору дарування, передана нею в іпотеку квартира не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому в силу вимог 109 ЖК УРСР одночасно з виселенням їй повинно бути надано постійне жиле приміщення. Відтак вимоги позивача про її виселення з квартири без надання іншого постійного житла не ґрунтується на вимогах Закону. 13.08.2018 до суду надійшла відповідь на відзив відповідача та відповідно до якої позивач просив суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі з підстав того, що твердження відповідача про неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення не заслуговують уваги в зв'язку з тим, що саме на державу покладено обов'язок надання житла відповідно до Закону, а Банк не є стороною правовідносин, щодо надання іншого постійного жилого приміщення в контексті ст.109 Житлового Кодексу УРСР. При цьому право позивача на користування власністю є порушеним. Цивільний Кодекс надає позивачеві право на захист свого інтересу. Закон не встановлює в пряму залежність виселення від надання іншого постійного жилого приміщення, тому права позивача повинні бути захищені в повному обсязі шляхом задоволення позову. Крім того на даний час відповідач в порушення вимог ст. 526 ЦК України належним чином свої зобов'язання за кредитним договором не виконав. В судовому засіданні представник позивача Іваськевич Р.О. позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позові та відповіді на відзив. В судовому засіданні представник відповідача адвокат [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступне. Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта майна, позивачу ЗАТ КБ «ПриватБанк» на праві власності належить квартира [ADDRESS], на підставі договору іпотеки від 16.07.2008. Згідно копії довідки [PERSON] дійсно зареєстрована і проживає в квартирі [ADDRESS]. 11.07.2017 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу відповідача направив претензію згідно якої вимагав від відповідача протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії, добровільного звільнення вище зазначеного приміщення. Відповідно до пункту 33.3 копії договору іпотеки квартири від 16.07.2008, посвідченого приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач [PERSON] (Іпотекодавець) надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 61,36 кв.м, житловою площею 47,28 кв.м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору дарування від 29.05.08 р., посвідченого державним нотаріусом Барської державної нотаріальної контори Вінницької області, зареєстрованого в реєстрі №1-2930 та зареєстрованого в КП «ВОБТІ» відповідно 05.06.08р. й записаного в реєстрову книгу №20 за реєстровим № 2126. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача, які зазначені у відповіді на відзив позивача та підтверджені в судовому засіданні в частині того, що саме на державу покладено обов'язок надання житла відповідно до Закону, який не встановлює в пряму залежність виселення від надання іншого постійного жилого приміщення як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону. До вказаних правовідносин застосовуються норми права на час виникнення правовідносин, які закріплені Цивільному кодексі України та Житловим кодексі УРСР. Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно вимог ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку». Згідно з частиною третьою статті 33 цього Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою та другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39 цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 303/1590/15-ц. Як було встановлено судом квартира [ADDRESS] та яка відповідачем [PERSON] була передана в іпотеку, не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, оскільки перебувала в її власності до укладення кредитного договору та договору іпотеки. Відповідно до статті 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки за встановлених судом обставин виселення проводитися тільки з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду. Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги без зазначення іншого житлового приміщення, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed