Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

прокурор звернувся до Лисичанського міського суду із позовом в інтересах [PERSON] до Державного навчального закладу «Лисичанський нафтохімічний технікум» в якому просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] недоотриману стипендію за період з 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року в сумі 2004 (дві тисячі чотири) грн. У попередньому судовому засіданні прокурор Бушуєва Т.М. підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Позивач [PERSON] у попередньому судовому засідання не була присутня, надала до суду заяву, в якій зазначила, що позов підтримує, просила його задовольнити та розглядати справу без її участі. Представник відповідача Шестопалова Л.В. у попередньому судовому засіданні не була присутня, позов визнала, просила справу слухати без її участі про що надала суду письмову заяву. На підставі ч. 4 ст. 130 ЦПК України ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 174, 175 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У попередньому судовому засіданні досліджені наступні докази: копія заяви на ім'я прокурора м. Лисичанська, копія паспорту та ідентифікаційного номеру позивача, копія довідки з вугледобувного підприємства де працює батько позивачки, копія трудової книжки батька позивачки, копія наказу від 25.09.2014р. №168/2-о «Про зачарування на навчання» з додатком, копія довідки про нараховану та фактично сплачену стипендію, копія витягу зі статуту навчального закладу. Суд заслухавши пояснення прокурора, дослідивши докази у справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. В попередньому судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] навчається у на 2 курсі державного навчального закладу «Лисичанський нафтохімічний технікум» на денній формі навчання з 01.09.2013 р. до теперішнього часу. [PERSON] була зарахована на навчання до зазначеного вищого навчального закладу поза конкурсом на підставі ч.1 ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» від 02.09.2008 року №345-VI, що підтверджується копією відповідного наказу директора технікуму та додатками до нього (а.с.10-12). Відповідно до ст. 5 п. 1 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 р. №1556- VIІ Державний навчальний заклад «Лисичанський нафтохімічний технікум» є вищим начальним закладом 1 рівня вищої освіти. Згідно п. 8 ч. 3 ст. 3 того ж Закону держава гарантує надання особам, які навчаються у вищих навчальних закладах, пільг та соціальних гарантій у порядку, встановленому законодавством. Крім того, ч. 2 ст. 62 Закону передбачено, що особи, які навчаються у вищий навчальних закладах за денною формою навчання за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів, мають право на отримання стипендій у встановленому законодавством порядку. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» від 02.09.2008 р. №345-VI передбачено,що дітям, батьки яких мають стаж підземної роботи не менш як 15 років, дітям шахтарів, які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві, шахтарів-інвалідів І та ІІ групи, гарантується виплата стипендії за рахунок коштів державного бюджету в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. З документів наданих позивачем, встановлено, що батько позивача [PERSON]- [PERSON] на момент вступу доньки до технікуму мав стаж роботи під землею загальною тривалістю 25 років 3 місяці 1 день, що підтверджується довідкою з вугледобувного підприємства та копією трудовою книжкою (а.с.7-9). Таким чином, [PERSON] має право на отримання стипендій у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Крім того, у відповідності до п. 1.6, Статуту державного навчального закладу «Лисичанський нафтохімічний технікум», вказаний заклад є юридичною особою, що має самостійний баланс, рахунки в органах Державного казначейства (а.с.14). Всупереч зазначеним нормативно-правовим актам, з жовтня 2014 року до грудня 2014 р. позивачу стипендія нараховувалася на загальних підставах та була нижчою за рівень прожиткового мінімуму. Зазначені дії призвели до утворення заборгованості і по виплаті стипендії у такий період з 01.10.2014р. по 31.12.2014р.: за жовтень 2014р. - 680 грн., за листопад 2014р. - 680 грн., за грудень 2014рь - 680 грн.. Усього [PERSON] недоотримала стипендію у розмірі 2004 (дві тисячі чотири) грн., що підтверджується довідками та розрахунками у позовній заяві (а.с. 2,11-13). Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про підвищення престижності шахтарської праці»закони України та ніші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим законом, до приведення їх у відповідність із цим законом діють у частині, що не суперечать цьому закону. Діючим порядком призначення і виплати стипендії, затвердженим постановою КМУ від 12.07.2004 р. №882 «Питання стипендіального забезпечення» дійсно окремо не передбачена виплата стипендій соціальних чи академічних особам, батьки яких є шахтарями та мають стаж підземної роботи не менш як 15 років, у тому числі і у підвищеному розмірі. До цього нормативного акту також неодноразово вносились зміна та доповнення, але у відповідності до ЗУ «Про підвищення престижності шахтарської праці» він не приведений. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що Закони України мають вищу юридичну силу, саме Закон має застосовуватись в тому випадку, коли йому суперечить підзаконний нормативно-правовий акт. Відсутність бюджетного фінансування на ці видатки не може бути підставою для відмови у позові. Законами України «Про державний бюджет» на 2013-2014р.р. зупинялась дія ряду інших законів або зазначалось, що видатки на виконання деяких законів визначаються КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету України, але ЗУ «Про підвищення престижності шахтарської праці» до цих переліків, передбачених прикінцевими положеннями законів про державний бюджет на відповідний рік, не входив, тобто його дія не зупинялась і КМУ не делегувалось право визначати розміри передбачених ним видатків. Суд вважає надані докази достатніми та переконливими. Судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 243, 60 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved